Справа № 127/29254/19
Провадження № 22-ц/801/153/2021
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року	Справа № 127/29254/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
                     суддів: Стадника І.М., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/29254/19 за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача концерн «Військторгсервіс», на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння
за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Брилянт Ірини Олександрівни та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Глівінської Світлани Йосипівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, повний текст якого складено 06 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Ан О.В.,

встановив:

В листопаді 2019 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача концерн «Військторгсервіс», на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння
Позов мотивовано тим, що є титульним володільцем майна загальною площею 184,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .На праві господарського відання ТОВ «Військторгсервіс» 05 лютого 2010 року уклало з ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 7/25 об`єкту нерухомого майна. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2013 року зміненим рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 липня 2013 року вищевказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним з моменту укладення та застосовано двосторонню реституцію. Однак до цього часу нерухоме майно у власність держави в особі концерну «Військторгсервіс» не повернуто. Позивач стверджує, що ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем так як була обізнана про зміст рішення Вінницького міського суду та Апеляційного суду Вінницької області у справі № 232/6833/12. З моменту вирішення питання про повернення спірного майна в державну власність, майно відчужено (подаровано) ОСОБА_3 , який в подальшому у рівних частинах відчужив (продав) його відповідачам. 
Позивач стверджує, що ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не вжили достатніх заходів для з`ясування правомочності продавця і могли проявити обережність і обачність при укладенні договору. У всякому випадку позивач стверджує, що 7/25 частин об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вибули з державної власності поза волею органу управління майном – Міністерства оборони України.
Позивач вважає, що витребуванням майна не позбавляє відповідачів можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої вони придбали майно про відшкодування збитків на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України. 
Ухвалою суду від 13.02.2020 постановленою без виходу до нарадчої кімнати залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , оскільки вирішення спору може в подальшому вплинути на її права чи обов`язки.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України судові витрати у розмірі 11964 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення, тим, що відчуження майна відбулось всупереч судовому рішенню, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як в результаті держава безпідставно була позбавлена права на майно.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Брилянт Ірина Олександрівна подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального прав.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не обґрунтовано, які фактичні обставини справи, що підтверджені доказами по справі та конкретні дії позивача, які дають підстави вважати, що воля позивача була відсутня при укладанні договору купівлі-продажу спірного майна. В апеляційній скарзі також зазначено, що укладений договір купівлі спірного майна відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України є чинним. Нотаріусом не виявлено будь-яких заборон продажу спірного майна. На нього, як на покупця обов`язок перевірки можливості укладення договору покладений не був. Виконавче провадження про витребування спірного майна у ОСОБА_6 закрито в 2014 році і більше питання про відкриття виконавчого провадження позивачем чи третьою особою концерном «Військторгсервіс» не порушувалось. Строк примусового виконання рішення закінчився. Договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судовому порядку недійсним не визнаний, а отже останній законно заволодів спірним майном, що в подальшому встановлює правомірність набуття відповідачами права власності. ОСОБА_3 письмово повідомив Міністерство оборони України про намір продати свою частку але Міністерство оборони України не скористалось своїм правом переважної купівлі частини майна. Критерії законності, виправданості та пропорційності втручання держави у право на мирне володіння майном не знаходять свого вираження серед підстав цього позову. Апелянт вважає, що витребування майна у добросовісних набувачів призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. На підставі вище зазначеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення щодо відмови у задоволенні позову, стягнути з позивача понесені судові витрати.
В свою чергу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Глівінська Світлана Йосипівна також подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що суд першої інстанції при ухвалені рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального прав.
Доводи цієї апеляційної скарги є аналогічними доводам викладеним в апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Брилянт Ірини Олександрівни.
16 січня 2021 року позивачем по справі на вище зазначеним апеляційним скаргам подано відзив, в якому зазначено, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення повно та всебічно дослідив докази по справі та виніс законне рішення, а тому просить апеляційні скарги відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити, надала суду пояснення аналогічним доводам викладеним в апеляційній скарзі.
Представники позивача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційних скарг представників відповідачів, просив рішення суду залишити без змін.
Представник третьої особи концерну «Військторгсервіс» – Ромащук В.М. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, просив їх відхилити а рішення суду просить залишити без змін..
Представник відповідача ОСОБА_8 – ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилась про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином.
02 лютого 2021 року до Вінницького апеляційного суду надала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі у Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились про місце, дату та час судового засідання повідомлялись належним чином.
02 лютого 2020 року від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою, однак доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність учасників справи, які не з`явилися. 
Колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Так, по справі встановлено, що з 20.05.2010 держава в особі Міністерства оборони України є власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 655,1 кв.м. (на 55 а.с. том 1).
11.05.2010 концерн «Військторгсервіс» на праві господарського відання уклало з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, відповідно до якого концерн «Військторгсервіс» продав, а ОСОБА_5 купив 7/25 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення І поверху № 108: № 1- № 22, площею 163,4 кв. м та приміщення № 109: № 1- № 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв. м (на 31-32 а.с. том 1). Договором від 06.07.2010 укладеним між концерн «Військторгсервіс» та ОСОБА_5 , в договір від 11.05.2010 внесені зміни, що продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність 7/25 частини нежитлових приміщень № 107, 108, 109 по АДРЕСА_1 та ця частка складається з приміщень 1-го поверху № 108: № 1-№ 22 площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1-№ 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв.м (на 56 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 17 січня 2013 року складено відповідний актовий запис № 184 (т. 1 а.с. 58). 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 232/3368/12 від 12.03.2013 визнано недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладений 11.05.2010 та 06.07.2010 між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_5 та застосовано двосторонню реституцію (на 37-41 а.с. том 1).
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області у справі № 232/3368/12 від 29.07.2013 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 в частині реституції скасовано і ухвалено нове. Зобов`язано ОСОБА_4 повернути державі Україна в особі концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно – 7/25 частини нежитлового приміщення № 107, 108, 109 по АДРЕСА_1 , що складається з: приміщення 1 поверху № 108: № 1-№ 22 площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1-№ 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв.м, отримане ОСОБА_5 за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010; Зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 249603,60 грн отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010 (на 47-48 а.с. том 1).
Зобов`язання щодо повернення майна державі Україна в особі концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_4 не виконала. 
Про те, ОСОБА_6 , яка приймала участь у зазначеній справі № 232/3368/12, не зважаючи на обов`язковість судових рішень свідомо не повідомила державного нотаріуса про свою обізнаність щодо визнання судом недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладеного 11 травня 2010 року та договору від 06 липня 2010 року про внесення змін до вказаного договору від 11 травня 2010 року та про покладений на неї судом обов`язок повернути зазначене майно державі.
22 жовтня 2013 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 як дочці спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірні нежитлові приміщення. У цьому свідоцтві вказано, що ці приміщення належали померлому на підставі договору купівлі – продажу частини нежилого приміщення засвідченого Лукашенком В.Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 11 травня 2010 року за реєстром № 4518 та договору про внесення змін до договору купівлі – продажу від 11 травня 2010 року за реєстром № 4518, посвідченого Лукашенком В.Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 06 липня 2010 року за реєстром № 7006, зареєстрованих КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06 липня 2010 року, книга № 3дюо, номер запису 374, реєстраційний номер 30161462 (т. 1 а.с. 56).
Оскільки, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі, тобто якщо правова підстава , у зв`язку з якою був виданий документ визнана недійсною то такий правочин не породжує в його сторін прав і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. (Правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.04ю2018 у справі № 927/849/17, від 17.04.20219 у справі № 916/641/18, від 15.05.2019 у справі № 9076/1169/17).
Виконавче провадження про зобов`язання ОСОБА_6 повернути нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_2 , приміщення № НОМЕР_1 , 108, 109 було закрито провадженням в 2014 році (на 53 а.с. том 1). На разі на виконанні виконавчий лист не перебуває. 
20.09.2017 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір дарування частки нежитлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв в дарунок 7/25 часток вправі власності на нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_2 , приміщення № НОМЕР_1 , 108, 109 (на 62-64 а.с. том 1).
18.06.2019 ОСОБА_3 з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 прийняли по 1/2 частці кожний 7/25 частки нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом (на 13 а.с. том 2).
Станом на 25.10.2019 згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень власниками спірного нежитлового приміщення в рівних частинах по 1/2 частки кожен - є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (на 22-24 а.с. том 1).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
7/25 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення І поверху № 108: № 1- № 22, площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1- № 4, площею 21,0 кв.м., загальною площею 184,4 кв.м вибуло без волі його власника - держави Україна в особі Міністерства оборони України з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2010, який надалі було визнано недійсним. Підставою недійсності вказаного правочину, як встановлено рішенням Вінницького міського суду від 12.03.2013 та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013, стало недотримання Концерном «Військторгсервіс», зокрема, пункту 8 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 № 803, а саме відчуження майна державного підприємства відбулося без надання згоди з Фондом державного майна України. Отже, на час укладення договору дарування, на підставі якого до ОСОБА_3 перейшло право власності на спірну частину нежитлових приміщень, існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції.
Посилання представників відповідачів про законність укладених відповідачами договорів купівлі-продажу частин нежитлового приміщення і реєстрація права власності відповідачів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу спірного приміщення укладений між концерном «Війсьторгсервіс» та ОСОБА_5 був визнаний недійсним. А тому ОСОБА_4 , а в подальшому ОСОБА_3 не мали права на відчуження спірного майна.
Суд вважає, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 на кожного зі сторін договору було покладено зобов`язання вчинити певні дії ( ОСОБА_4 – повернути спірне приміщенні, а концерну «Військторгсервіс» повернути ОСОБА_4 кошти сплачені за придбання спірного приміщення) і невиконання одним зі сторін договору обов`язку покладеного рішенням суду не тягне за собою право іншої сторони договору не виконувати зобов`язання і не змінює власника спірного майна. Не є підставою набуття права власності на майно закриття виконавчого провадження чи сплив строку примусового виконання судового рішення. Тому суд першої інстанції правомірно відхилив посилання представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 на вказані обставини.
Отже, вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На час укладення договору дарування ОСОБА_3 міг дізнатись, що спірне приміщення вибуло з володіння держави з порушенням закону, а ОСОБА_4 знала про те, що майно підлягає поверненню. Суд вважає, що факт надіслання ОСОБА_3 третій особі концерну «Військторгсервіс» повідомлення продаж частини нежитлового приміщення і пропозиція купити частину не впливає на право власника майна на його витребування. 
Суд першої інстанції правильно не прийнято до уваги посилання позивача про визнання відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 недобросовісними набувачами та вважає, що на момент укладення договорів купівлі-продажу частин спірного нежитлового приміщення відповідачі не могли знати про дійсного власника майна і згідно законодавства на них не покладено обов`язку перевірки. 
Проте, згідно з частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею.
Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
На момент набуття відповідачами права власності на спірну частину нежитлового приміщення, існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції, всупереч якому ОСОБА_4 стала ініціатором вибуття майна з володіння держави Україна в особі Міністерства оборони України. Відтак наявні правові підстави для витребування майна у добросовісних набувачів.
Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Витребовуючи майно у добросовісних набувачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судом враховано, що втручання у право осіб на мирне володіння майном є законним, так як передбачене статтею 388 Цивільного кодексу України.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відчуження майна відбулось в супереч судовому рішенню, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як в результаті держава безпідставно була позбавлена права на майно. Суспільний інтерес спрямований на повернення спірного приміщення до державної власності для задоволення потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на майно. Позитивні наслідки вилучення майна для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання прав відповідачів які законним шляхом добросовісно набули своє майно. Принцип «належного урядування», який передбачає ризик будь-якої помилки державного органу покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, в даному випадку застосовуватись не може так як набуття відповідачами майна відбулось через неналежне виконання своїх обов`язків при посвідченні правочину та проведенні реєстраційних дій саме приватним нотаріусом.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачі не позбавлені права на отримання компенсації за втручання в їх право на мирне володіння нерухомим майном, що не дає підстав вважати задоволення позову індивідуальним і надмірним тягарем, який порушив справедливий баланс між суспільним інтересом і захистом права на мирне володіння майном.
Колегія суддів апеляційного судів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що посилання представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 на необхідність застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц, є необґрунтованим, оскільки фактичні обставини, встановлені судами у зазначеній справі та у справі яка розглядається є різними. Зокрема Верховний Суд відмовив у витребуванні майна з тих підстав що добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Проте учасниками справи не надано жодних доказів про вчинення шахрайства чи злочину щодо спірного майна, . 
Також не знаходять правового підґрунтя підстави відмови в задоволенні позовних вимог, щодо пропуску пред`явленням концерном «Військторгсервіс» виконавчого листа про витребування майна у ОСОБА_4 та невиплату їй грошових коштів за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010, та пропуском позивачем позовної давності, оскільки позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, лише 19.09.2017 коли ОСОБА_4 подарувала спірне майно ОСОБА_3 , а також з моменту укладення договорів купівлі-продажу часток спірного нежитлового приміщення - 18.06.2019, тобто коли майно вибуло з володіння власника у володіння іншої особи, без його волі. Тому в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності суд першої інстанції відмовив правомірно.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводами скарг, які належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Отже заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Глівінської Світлани Йосипівни щодо повернення надмірно сплаченого судового збору задоволенню не підлягає, оскільки розмір сплаченого апелянтами судового збору розрахований відповідно до Закону України «Про судовий збір».
Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1  - адвоката Брилянт Ірини Олександрівни та представника відповідача ОСОБА_2  - адвоката Глівінської Світлани Йосипівни залишити  без задоволення. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.
Понесені судові витрати покласти на учасників справи, які звернулися з апеляційними скаргами.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

В.В. Сопрун