ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 р. 	Справа № 520/15003/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/15003/2020
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                       
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії          ,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту – ГУПФУ в Харківській області, відповідач), в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 609 від 03.12.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_2 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 , починаючи з 07.10.2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність відмови ГУПФУ в Харківській області в поновленні виплати пенсії позивачу за віком від 03.12.2019 з підстав ненадання паспорту або довідки про місце реєстрації в Україні, оскільки поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Враховуючи, що з 06.11.1995 року позивачу призначено пенсію за віком, проте, у зв`язку із виїздом за кордон на постійне місце проживання, у 1997 році виплату пенсії було припинено, а з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, пенсійний орган, з огляду на наявність у нього необхідних документів (заяви, паспорту громадянина України для виїзду з кордон, пенсійного посвідчення, картки платника податків) має відновити виплату пенсії ОСОБА_2 . При цьому, виплата пенсії повинна бути поновлена в порядку, передбаченому ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" без обмеження будь-яким строком за минулий час з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з урахуванням зростання середньої зарплати та показника інфляції та надбавки до пенсії, як дитині війни.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року у справі № 520/15003/2020, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2  до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року у справі № 520/15003/2020 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги із посиланням на вимоги п. 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, згідно якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, враховуючи призначення з 06.11.1995 року ОСОБА_2 пенсії за віком довічно, стверджує, що ніяких додаткових документів крім заяви про поновлення виплати пенсії позивач надавати не зобов`язана. З огляду на положення ч.1 ст. 5, ч.1 ст. 6, п.9 ч.1 ст. 16,  ст.27, ч.2 ст. 42, ч.2 ст. 46, ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкова державне пенсійне страхування», ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ, ст. 1, 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ, висновки Великої палати Верховного суду, викладені у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18, рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», вважає, що  виплата пенсії за віком підлягає поновленню починаючи з 07.10.2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України. Також, звертає увагу на те, що станом на 2 вересня 1945 року вік ОСОБА_2 складав 4 роки, а тому  позивач має право на надбавку до пенсії, як дитина війни відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Також, на думку апелянта, відповідач повинен з жовтня 2017р. провести осучаснення пенсії за віком ОСОБА_2 за матеріалами пенсійної справи. Звертає увагу на те, що українське громадянство підтверджується наданим позивачем паспортом громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 09.04.2029р. Отже, з викладених підстав, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року по справі №520/15003/2020 - без змін, як законне та обґрунтоване. З посиланням на п.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкова державне пенсійне страхування», п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005 зазначив, що поновлення пенсії здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться в пенсійній справі, документів про реєстрацію особи (паспорту громадянина України або довідки про місце реєстрації в Україні, а тому ненадання останніх є підставою для відмови в поновленні пенсії, що і мало місце у спірних відносинах.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -  КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що до 1997 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку із чим виплату пенсії їй було припинено.
29.11.2019 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком з дати припинення.
Рішенням ГУПФУ в Харківській області від 03.12.2019 №609 в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки міжнародної угоди про соціальне забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено (а.с.23).
Вважаючи таке рішення пенсійного органу протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з посиланням на положення п.1.5, 2.9, 2.22, 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005, дійшов висновку, що ненадання ОСОБА_2 документів, які підтверджують громадянство України (надано лише копію посвідчення особи громадянина Держави Ізраїль), є підставою для відмови в поновленні пенсії з 07.10.2009, а тому відповідач у спірних відносинах, з огляду на відсутність таких документів, діяв правомірно, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також зазначив про незадоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснювати виплату пенсії на вказаний позивачем банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень  ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з ст. 46 Конституції України, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
В силу приписів п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до зазначених правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV  (далі по тексту -  Закон № 1058-IV) 
Нормами ст. 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.4  ст.8 Закону № 1058-IV).
Як встановлено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Зі змісту наведених норм вбачається, що іноземці мають право на отримання пенсії в Україні в тому випадку, якщо вони проживають або перебувають в Україні на законних підставах. Громадяни України мають право на отримання пенсії в Україні незалежно від того, на території якої держави вони фактично проживають.    
У відповідності до ч.3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Виходячи з наведених законодавчих норм громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки  Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі по тексту -  Закон № 2235-III), якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
У відповідності до ст. 5 Закону № 2235-III, документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача ОСОБА_3 при зверненні 29.11.2019 до Індустріального відділу обслуговування громадян ГУПФУ в Харківській області надавались наступні документи: заява про перерахунок розміру та поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року, копія паспорту представника АЕ 322812 від 24.06.1996 року, нотаріально засвідчені копії довіреності №592/19 від 29.07.2019 року, паспорту громадянина України для виїзду з кордон НОМЕР_1 від 09.04.2019 року, пенсійного посвідчення №19477/99 від 04.12.1995 року, картки платника податків №403-19-05745 від 30.08.2019 року (а.с.17-22).
Слід зазначити, що вказаний паспорт громадянина України для виїзду за кордон чинний до 09.02.2029 року є документом, що підтверджує громадянство України у розумінні  Закону України «Про громадянство України»  та  Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано документів підтверджуючих громадянство України є безпідставним та таким, що спростований наявними в матеріалах справи та дослідженими доказами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач проживала у м. Харкові та отримувала з 1995 року пенсію за віком, яку їй призначено довічно, надалі виїхала за межі території України на постійне проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії їй припинено. Будь-яких заперечень вказаних фактів відповідачем у відзивах ані до суду першої, ані до апеляційної інстанції не висловлено. 
Згідно з ст. 1  Закон №1058-IV, пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-ІV  виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі  ст. 51 Закону № 1058-IV  у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
З огляду на вищевикладене, положення п. 2 ч.1 ст. 49 та 2 речення  ст. 51 Закону № 1058-IV  втратили чинність з 07.10.2009, тобто, з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.
Як зазначено в п. 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.
У пункті 53 цього  рішення  також наголошено, що суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього  рішення).
Згідно із ч. 2  ст. 49 Закону № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому  статтею 46 цього Закону.  
З огляду а вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05. 2020 року по справі № 815/1226/18 (провадження № 11-1206апп19) та колегія суддів не вбачає підстав відступити від зазначених висновків  у зразковій справі.
Виходячи зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №609 від 03.12.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_2 , підставою для відмови в поновленні пенсії слугувала відсутність паспорту громадянина України або довідки про місце реєстрації в Україні, та відсутність укладеної між Україною та Державою Ізраїль Міжнародної угоди про соціальне забезпечення. При цьому, в обґрунтування відмови відповідач послався на п.2 ч.1 ст.49  та ст.51 Закону № 1058-IV.
Враховуючи викладене, рішення, обґрунтоване з посиланням на норми закону, які визнані неконституційними, та на відсутність Міжнародної Угоди між Україною та Ізраїлем щодо соціального забезпечення, не може вважатися правомірним.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №609 від 03.12.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_2 .
Щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 , починаючи з 07.10.2009 року, колегія суддів зазначає наступне. 
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення, поновлення виплати або перерахунку пенсії врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі по тексту - Порядок № 22-1).
Так, згідно з п. 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (п. 4.1 Порядку № 22-1).
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).
Колегія суддів зазначає, що пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та  Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Колегія суддів наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені  ст.49 Закону № 1058-IV.
При цьому, законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 3 резолютивної частини  Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. 
Проте, сам факт прийняття  Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009  та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання  закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.
Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Колегія суддів зауважує, що відповідач не наводить жодних доказів того, що:
- відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення  рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;
- наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;
- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);
- існують положення  закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
Разом з цим, позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду через свого представника (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009  державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009  без обмеження її виплати жодними строками.
Зазначена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року по справі № 815/1226/18, які також, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховуються судом апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 , починаючи з 07.10.2009 року.
Також, колегія суддів вважає, що поновлення виплати пенсії позивачу має відбутися з компенсацією втрати частини доходів з огляду на наступне. 
Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III, компенсація  громадянам  втрати  частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, пенсії.
Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
За таких умов ОСОБА_2 має право на отримання компенсації втрати частини доходів з 07.10.2009 року.
Також, виходячи з положень ч.1  ст.6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», колегія суддів враховує, що станом на 2 вересня 1945 року вік ОСОБА_2 складав 4 роки, а тому остання має право на надбавку до пенсії, як дитині війни. 
Разом з цим, колегія суддів не погоджується із вимогами про необхідність поновлення пенсії позивачці з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивачка не позбавлена права звернутися за захистом своїх прав до суду. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.
Щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір пенсії позивача із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок, колегія суддів враховує, що відсутні підстави вважати, що право на отримання належних позивачу виплат при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем та задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22.10.2020 року, яка з огляду на положення ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1, п. 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року у справі № 520/15003/2020 ухвалене з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, наявні підстави для його скасування з прийняттям постанови про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 по справі № 520/15003/2020 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 609 від 03.12.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року відповідно до  норм  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з компенсацією втрати частини доходів та з надбавкою до пенсії як дитині війни.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    О.В. Присяжнюк