ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1041/21 Справа № 201/6193/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради"

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" (далі - КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради") про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 квітня 2018 року вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08 травня 2018 року відповідачем видано наказ № 112-о про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення її з посади голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради".

Вказувала про неврахування відповідачем під час видання наказу її права на відпустку по догляду за онуком до досягнення ним трирічного віку, гарантованого Конституцією України, Законом України "Про відпустки" і Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), та безпідставно звільнив її на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач зазначала, що в наказі про звільнення не наведено дисциплінарного проступку, за який застосовано дисциплінарне стягнення, строк його відраховування та докази продовження такого строку в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника. Крім того, в день звільнення їй не видано наказ про звільнення і трудову книжку та не проведений розрахунок.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд: скасувати наказ КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" від 08 травня 2018 року № 112-о; поновити її на посаді голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради"; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6 500,00 грн; відшкодувати судові витрати та покласти на головного лікаря КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" ОСОБА_2 обов`язок відшкодувати шкоду, завдану закладу у зв`язку з незаконним звільненням.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 11 квітня 2019 року, позов задоволено частково.
Скасовано наказ КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" від 08 травня 2018 року № 112-о та поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради".
Стягнуто з КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 травня 2018 року до 05 грудня 2018 року в розмірі 46 292,22 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведення позивачем належними і допустимими доказами порушення її трудових прав незаконним звільненням на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, тому дійшов висновку про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про покладення на головного лікаря КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати шкоду, завдану закладу незаконним звільненням позивача, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в цій частині.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, зазначивши, що такі витрати документально не підтверджені.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2019 року апеляційну скаргу КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" залишено без задоволення, а заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків здійснено з порушенням вимог статей 147, 149 КЗпП України, тому погодився із висновком суду першої інстанції про порушення права позивача її незаконним звільненням.

Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року касаційну скаргу Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 липня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції мав відбуватися з повідомленням учасників справи. Розгляд даної справи без повідомлення учасників позбавив відповідача права мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, передбачених процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

В апеляційній скарзі КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки довідці комісії про результати перевірки роботи обласних комісій медико-соціальної експертизи КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" від 29 січня 2018 року-31 січня 2018 року, якою встановлено грубі та систематичні порушення в роботі медико-соціальної комісії, керівником якої була позивач. Також суд не врахував, що вказані недоліки в роботі позивача стали підставою для порушення відносно неї кримінальних проваджень № 4201704140000016 та № 42018042640000064 щодо зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки. Заявник просив врахувати, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальна справа № 201/7231/18 за кримінальним провадженням № 42018042640000064.

Також, заявник вказує про неврахування судом того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2019 року у справі № 201/2301/18 скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року, яким визнано незаконним та скасовано наказ № 9 від 12 січня 2018 року про оголошення догани ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування цього наказу.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 з 03 березня 2009 року працювала на посаді голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради". З 15 січня 2018 року до 07 серпня 2018 року позивач була тимчасово непрацездатною.

18 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання відпустки по догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку з 22 квітня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . До заяви позивачем долучено копію свідоцтва про народження її дочки - ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження дитини, ОСОБА_4 ; довідку з місця роботи ОСОБА_5 (батька дитини); довідку з місця роботи ОСОБА_3 (матері дитини).

Встановлено, що 23 квітня 2018 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому зазначив про необхідність її особистої присутності при наданні особистих документів, передбачених чинним трудовим законодавством України, для вирішення питання про надання відпустки по догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку.

08 травня 2018 року ОСОБА_1 прибула до КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" та повторно надала копії вказаних документів.

Цього ж дня КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" видано наказ № 112-о про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Вказаний наказ направлений позивачу поштою 10 травня 2018 року.

Зі змісту оспорюваного наказу судами встановлено, що в ньому не зазначено порушення трудової дисципліни, яке стало підставою для звільнення позивача, вчинене нею після винесення наказу від 12 січня 2018 року про застосування дисциплінарного стягнення у виді оголошення догани.

Також, суд встановив, що в день звільнення ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належать їй від КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради".

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведення позивачем належними і допустимими доказами порушення її трудових прав незаконним звільненням на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, тому дійшов висновку про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, зазначивши, що такі витрати документально не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Отже, систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

А тому, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог пункту 3 статті 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягали встановленню судом при вирішенні спору про законність звільнення ОСОБА_1 з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог статей 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Разом із тим, у наказі про звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків не зазначено, яке конкретне порушення трудової дисципліни, вчинене ОСОБА_1 після винесення наказу від 12 січня 2018 року про застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани, що стало підставою для її звільнення.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за одне й те ж саме порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано одне дисциплінарне стягнення: або догана, або звільнення.

За статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України, роботодавець має навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Вирішуючи позов про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд має враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, а тому необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15, зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до пункту 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Наказ про звільнення прийнятий 08 травня 2018 року, у цей день позивач була присутня на робочому місці, однак його не було вручено позивачу особисто, а був направлений позивачу поштою 10 травня 2018 року, при цьому, згідно супровідного листа, позивачу не направлено трудову книжку та докази проведення розрахунку (а.с.210 т.1).

Відповідач не заперечує проти того, що в день звільнення позивача ним не додержано вимоги статті 47 та статті 116 КЗпП України. Таке порушення відповідач обґрунтовує браком часу, викликаним скороченим робочим днем напередодні святкових днів.

Однак, таке обґрунтування не може бути визнане за допустиме, адже трудове законодавство України не містить винятків за наявності яких роботодавець може не дотриматись приписів статті 47 та статті 116 КЗпП України у день звільнення працівника.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідачем оголошено наказ про звільнення 08 травня 2018 року, до суду позивач звернулася 08 червня 2018 року, таким чином строк на звернення до суду не порушений.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

З пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацк 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункт 8 Порядку).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

В тексті позовної заяви зазначено, що заробітна плата позивачки становить 3 200,00 грн, відповідач проти цього не заперечував.

Отже, на підставі частини другої статті 235 КзпП України та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 травня 2018 року, дата звільнення, по 05 грудня 2018 року, дата ухвалення рішення.

Згідно із пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що звільнення позивача на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків, було здійснено з порушенням вимог статей 147, 149 КЗпП України.

Доводи апелянта, що протягом останніх років позивач неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності та в черговий раз її було притягнуто 12 січня 2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки всі попередні догани винесені КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" відносно ОСОБА_1 були нею оскарженні до суду та скасовані, що також зазначається у апеляційній скарзі самим апелянтом.

Для звільнення працівника на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, необхідна наявність таких умов, як протиправність дій або бездіяльність працівника, його вина та систематичність порушень.

При звільненні працівника з підстав, передбачених нормою пункту 3 статті 40 КЗпП України, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Крім того, необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.

При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

Крім того, за змістом закону, звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є крайньою мірою, коли подальше залишення на роботі порушника трудової дисципліни суперечить інтересам установи. При визначенні наявності вини працівника в невиконанні або неналежному виконанні обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку або посадовими інструкціями, необхідно враховувати об`єктивні причини.

Доводи апелянта, що позивач по справі до суду жодного разу не з`явилась, а тому з`ясувати її особисту думку не виявилось можливим і поставити запитання які стосуються по суті справи виявилось не можливим, колегія суддів ставиться критично, оскільки позивачем було уповноважено ОСОБА_3 на представництво її інтересів в суді, інших державних органах з усіма правами, терміном дії договору з моменту його підписання сторонами і до розірвання за ініціативою однією із сторін (а.с.31 т.1).

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко