Ухвала
Іменем України
 
22 березня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 0308/19210/12
провадження № 61-4102ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
заявник - Акціонерне товариство «ВТБ Банк»,
боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у складі судді Осіпука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року Акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк») звернулося до суду із заявою.
 
Заяву обґрунтовано тим, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області 18 березня 2013 року ухвалено рішення суду у справі № 0308/19210/12, яким стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» 18 745,82 дол. США та 14 610,73 грн - заборгованості за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 20.00.001217. На виконання даного рішення суду, Луцьким міськрайонним судом Волинської області 06 червня 2013 року видано відповідний виконавчий лист про стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 
26 квітня 2016 року відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження за № 50952239 на виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області за № 0308/19210/12, виданого 06 червня 2013 року. Відповідно до Інформаційної довідки від 04 липня 2019 року з Автоматизованої системи виконавчого провадження про стан виконавчого провадження № 50952239 виконавчий документ було повернуто стягувачеві.
 
11 вересня 2019 року Луцьким районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області було надано відповідь, відповідно до якої 28 квітня 2017 року відділом було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» постанову з виконавчим документом надіслано стягувачу за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто постанова та виконавчий лист були надіслані на адресу Луцької філії Банку, а не на юридичну адресу Банку: б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, 8/26, м. Київ).
 
Після введення процедури ліквідації у АТ «ВТБ Банк» та проведення перевірки справ Банку встановлено, що виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 0308/19210/12 відсутній (втрачений) та до виконання не пред`являвся.
 
На підставі викладеного, Банк просив суд видати дублікат виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 0308/19210/12.
 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2020 року заяву задоволено. Видано дублікат виконавчого листа у справі № 0308/19210/12 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 20.00.001217.
 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження, надано строк протягом десять днів з дня отримання копії ухвали для звернення ОСОБА_1 із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин для його поновлення.
 
05 лютого 2021 року на виконання вимоги апеляційного суду ОСОБА_1 надіслала заяву про поновлення строку для подачі апеляційної скарги, у якій зазначала, що оскаржувану ухвалу суду не отримувала, про  ухвалу дізналась лише після ознайомлення з матеріалами справи 28 грудня 2020 року.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2020 року на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.
 
Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що апеляційним судом не в повній мірі досліджені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що працівником поштового відділення не ідентифіковано особу адресата, що свідчить про неналежне інформування скаржника та вручення судових документів неналежним чином. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не пересвідчився чи належно ОСОБА_1 повідомлена та обізнана про оскаржувану ухвалу, чим порушив принцип рівності сторін.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
 
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 ЦПК України і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
Суд апеляційної інстанції врахував вимоги наведених норм закону, перевірив доводи заявника, на які вона посилалась як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження та, встановивши, що ці підстави є неповажними, оскільки рішення суду першої інстанції було направлено на зазначену адресу заявником та отримано нею 30 березня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправленням наявним в матеріалах справи з її особистим підписом, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваному судовому рішенні висновків з огляду на таке.
 
Питання про поновлення строку для вчинення процесуальної дії вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Обов`язок доказування і подання доказів визначено статтею 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Водночас за змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ураховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надала належних доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а переоцінка наданих суду апеляційної інстанції доказів не належить до компетенції суду касаційної інстанції, Верховний Суд вважає, що відповідні доводи касаційної скарги є необґрунтованими.
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
 
Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваною ухвалою суд апеляційної інстанції порушив принцип рівності сторін, Суд відхиляє, оскільки такі спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами.
 
Крім того, процесуальна рівність забезпечує гарантії доступності до правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.
Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за заявою Акціонерного товариства «ВТБ Банк» про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 січня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик