ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2015/20  Номер провадження 22-ц/814/229/21	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретар: Ткаченко Т.І.

за участю позивача –  ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , спадкова справа за №975/04 на майно померлого заведена 10 грудня 2004 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою на підставі заяви №3006 від 10.12.2004 року про прийняття спадщини від імені позивача.
Окрім того, 10.01.2005 року заяву про прийняття спадщини на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , також подала донька покійного ОСОБА_2 . Інші заяви про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини - відсутні. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. 
Вказує, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 . 12.03.2020 року позивач звернувся до Другої полтавської державної нотаріальної контори щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилося після смерті батька, проте, постановою державного нотаріуса від 12.03.2020 року №228/02-31, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно. 

Зазначає, що нотаріус обґрунтував свою відмову тим, що для оформлення спадкових прав на спадкове майно заявником надано лише ксерокопії правовстановлюючих документів. 
З урахуванням наведеного прохав визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_1 , який має наступні технічні характеристики: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 67,2 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м, сарай літ. Б, сарай літ. Д, погріб літ. а, огорожа №1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та вирішити питання судових витрат (а.с.1-2, 25-26).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який має такі технічні характеристики: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 67.2 кв.м, житловою площею 45.8 кв.м, сарай літ Б, сарай літ. Д погріб літ а , огорожа №1.

З цим рішенням не погодилась ОСОБА_2 , яка в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не враховано той факт, що до позовної заяви не додано жодного документу, який би підтверджував факт існування спору щодо спадкового майна між сторонами. Відтак, апелянт вважає, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки права позивача жодними діями не порушувала, а відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності обґрунтована іншими обставинами, не пов`язаними з нею.

У судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення позивача, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно актового запису №2240 в Книзі реєстрації актів про смерть Полтавського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.2004 року, а.с.7).

При цьому, як установлено місцевим судом та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) є дітьми померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.9).

Окрім того, установлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , з заявами про прийняття якої до нотаріальної контори звернулись позивач (10.12.2004 року) та відповідач (10.01.2005 року) (а.с.8).
12.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Другої полтавської державної нотаріальної контори з питанням щодо видачі свідоцтва про право на спадщину - майно, що залишилося після смерті батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).
Проте, постановою державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори від 12.03.2020 року №228/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з відсутністю документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії; наявності спору щодо спадкових прав; наявності суперечностей в документах, щодо зареєстрованих прав інших осіб за адресою місця розташування нерухомого майна, що входить до складу спадщини (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що позивач позбавлений можливості надати державному нотаріусу документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що стало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, відтак, порушене право підлягає захисту шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 .

Такі висновками місцевого суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам закону, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).
Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, матеріалами справи установлено, що за життя ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , на який і відкрилась спадщина ІНФОРМАЦІЯ_2 після його смерті. При цьому із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернулись позивач (10.12.2004 року) та відповідач (10.01.2005 року) (а.с.8).

За приписом частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Проте, як зазначено вище, постановою державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори від 12.03.2020 року №228/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як зазначено у вказаній постанові від 12.03.2020 року № 228/02-31, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало - відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії; наявність спору щодо спадкових прав; наявність суперечностей в документах щодо зареєстрованих прав інших осіб за адресою місця розташування нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Відтак, матеріалами справи встановлено, що позивач не може оформити свої спадкові права на майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , у передбаченому законом порядку, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для захисту його права шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне майно.
Оскільки позивач вичерпав всі можливі варіанти захисту свого права, то задоволення його вимог в межах розгляду даного позову відповідатиме вимогам законності та справедливості, при цьому буде вчинено з урахуванням принципу недопустимості зайвого формалізму в межах розгляду цивільних справ.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевим судом не враховано факт того, що до позовної заяви не додано жодного документу, який би підтверджував факт існування спору щодо спадкового майна між сторонами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в постанові нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, як підстава для відмови, зокрема, зазначалось наявність спору щодо спадкових прав. Факт того, що це не стало єдиною підставлю для відмови, не спростовує факту наявності самого спору.
Відтак, посилання апелянта на відсутність між сторонами спору щодо предмету позову, є недоведеним, відтак, само по собі не може бути підставою для відмови в позові.

Інші доводи апеляційної скарги не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтава від 05 листопада 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 26.02.2021 року.