УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/4539/19 Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А. 
Категорія 66 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.        
суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.                        
з участю секретаря судового засідання Коберник Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/4539/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Моголівець І.А. у м. Коростені,
       
в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 . У цій квартирі з 22.06.2018 зареєстрований її колишній чоловік – ОСОБА_2 , який фактично не проживає за адресою реєстрації із грудня 2018 року, за комунальні послуги не сплачує, однак добровільно знятись з реєстрації не бажає, у зв`язку із чим не може оформити субсидію. Зазначила, що вона, як власник житла, не може розпоряджатися ним, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає у реалізації права власності. Посилаючись на положення ст.71, 72 ЖК УРСР, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що сторони перебували у шлюбі з 18.12.2015 по 01.08.2019. Вказує, що у судовому засіданні 03.09.2020 позивачка під час пояснень вказала, що відповідач за адресою реєстрації не проживає після розлучення, тобто із серпня 2019 року, що спростовує Акт за підписом сусідів від 01.08.2019 про те, що ОСОБА_2 фактично не проживає у квартирі позивачки з грудня 2018 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що ОСОБА_1 є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в неї на утриманні перебуває малолітня дитина. Відповідач є її колишнім чоловіком та не проживає у належному їй житлі із грудня 2018 року, проте зареєстрований у її квартирі, не сплачує за комунальні послуги, не веде загальне господарство, знятися із реєстрації відмовляється, у зв`язку із чим позивачка позбавлена можливості оформити субсидію. Вказує, що відповідач забрав свої речі до нового місця проживання та віддав ключі від будинку.
Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що  ОСОБА_4 є власником 13/20 частки житлового будинку АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 06.08.2012 року, що зареєстровано в державному реєстрі за № 3736 (а.с. 7).
ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 із 18.12.2015, який розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.07.2019 (а.с. 8).
ОСОБА_2 вселився у спірний будинок зі згоди його власника – ОСОБА_1 та проживав у ньому як член її сім`ї, чоловік.
Згідно довідки про склад сім`ї №543 від 12.08.2018, яка видана ПП «Коростенський житловий сервіс №4», за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , її донька – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також колишній чоловік – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Згідно акта сусідів від 01.08.2019 ОСОБА_2 за вказаною вище адресою не проживає з грудня 2018 року (а.с. 6). Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, особи, підписані в акті, допитані в суді як свідки, пояснили, що відповідач не проживає з весни 2019 року за адресою позивача.
Отже, судом першої інстанції достовірно не встановлено з якого часу відповідач не проживає за адресою позивача – з грудня 2018 року чи з весни 2019 року. 
Посилаючись на те, що відповідач тривалий час не проживає у спірному житлі, ОСОБА_1 4 вересня 2019 року звернулась до суду із позовом про визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі положень ст. 71, 72 ЖК України.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд, та посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України та норми статей 71, 72 ЖК Української РСР, дійшов висновку, що ОСОБА_2 вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, та визнав його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням позивача.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
На обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що відповідач не проживав у спірному домоволодінні з грудня 2018 року, що відповідно до статей 71, 72 ЖК УРСР є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Ураховуючи, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
ОСОБА_1 , як власник спірного домоволодіння, яка вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує її права власника, звернулась з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування її будинком, оскільки він більше шести місяців у ньому не проживає, на підставі ст.71,72 ЖК України, обравши неналежний спосіб захисту порушеного права користування власністю.
Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 по справі № 369/13285/18.
Разом із тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють,  у результаті чого дійшов обгрунтованого висновку про застосування положень ст. 405 ЦК України.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу, що матеріали справи не містять достовірних та переконливих доказів того, що тривалість тимчасової відсутності відповідача у будинку на час звернення з позовом до суду перевищувала строк, зазначений у частині другій статті 405 ЦК України.
Виходячи із наведеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність доказів непроживання відповідача у спірному будинку понад один рік та без поважних причин. Навіть, якщо вважати, що відповідач не проживає у будинку позивача з грудня 2018 року, то на момент звернення до суду з позовом ( вересень 2019 року) строк для застосування ч.2 ст. 405 ЦК України є недостатнім.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 289/1344/16-ц.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального закону, а тому згідно приписів ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 376,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05.03.2021.

Головуючий Судді