Головуючий у І інстанції  Кравченко Л.М.	
Провадження №  22-ц/824/3598/2021	 	 	 	                    Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

 ПОСТАНОВА
 Іменем України 
 
25 березня2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:     Матвієнко Ю.О.,
суддів:                            Мельника Я.С.,Гуля В.В.,
           за участю секретаря:    Примушка О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколан Інгредієнти»на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року про закриття провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколан Інгредієнти» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2018 року ТОВ «Еколан Інгредієнти» звернулося до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, посилаючись на те, що товариством в період з травня 2017 року по червень 2018 року помилково перераховано на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 610 966 грн. 32 коп. Про дані обставини товариство повідомила сама ОСОБА_1 у своєму листі від 31.08.2018 року.
Частину коштів у розмірі 51 187 грн. 59 коп. відповідач позивачу повернула, що підтверджується прибутковим касовим ордером №7 від 10.10.2018 року та квитанцією від 10.10.2018 року, а також прибутковим касовим ордером №8 від 11.10.2018 року та квитанцією від 11.10.2018 року.
Станом на 29.11.2018 року відповідачем не повернуто позивачу 559 778 грн. 73 коп. безпідставно отриманих грошових коштів, які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь на підставі ст.1212 ЦК України.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позов ТОВ «Еколан Інгредієнти» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з ухвалою про закриття провадження у справі, позивач ТОВ «Еколан Інгредієнти» подало на ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилався на те, що матеріали справи не містять належних доказів існування між сторонами відносин у сфері господарювання, через що висновок суду про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є необґрунтованим та безпідставним.
У відзиві, що надійшов від ОСОБА_1 , остання просила залишити апеляційну скаргу ТОВ «Еколан Інгредієнти»без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року - без змін.
В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Еколан Інгредієнти» - адвокат Мовчан А.О. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Крикунов О.В. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.       
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ТОВ «Еколан Інгредієнти»до  ОСОБА_1 про стягнення коштів є вимогами, які слід розглядати за правилами господарського судочинства, і колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу,Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну  структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних  категорій судів.
Водночас при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Як на підставу своїх вимог, позивач, який є юридичною особою, суб»єктом господарювання, посилається на безпідставність отримання відповідачем коштів, які перераховувались ТОВ «Еколан Інгредієнти» за послуги з доставки вантажу.
З матеріалів справи вбачається, що згідно інформації зЄдиного державногореєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач ОСОБА_1 в період з 06.06.2001 по 14.08.2018 рокубула зареєстрована як фізична особа-підприємець, однією із видів діяльності якої було: інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.
Таким чином, в період перерахування коштівпозивачем, відповідач була зареєстрована як ФОП, одним із видів діяльності якої є діяльність у сфері транспорту.
З наявних у справіплатіжних доручень, за якими перераховувались кошти, та наданоївідповідачем книги обліку доходів, судом буловстановлено, що перераховані позивачем кошти відображені в зазначеній книзі, як дохід від підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , при цьому співпадають дати надходжень та розмір перерахованих коштів.
Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду про наявність між сторонами відносин у сфері господарювання, з`ясовувати справжню правову природу і суть яких суд цивільної юрисдикції не має права, оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарський процесуальний кодекс України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням,мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що між сторонами були наявні певні господарські правовідносини, за якими прямо чи опосередковано здійснювались розрахунки, у зв`язку з якими між сторонами виник спір.
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємецьвідповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона,як фізична особа, не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Отже, суб`єктний склад учасників та зміст правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою її статусу,як фізичної особи-підприємця, не припинились, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
До таких висновків дійшла 13.02.2019 рокуВелика Палата Верховного Суду в рамках справи № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18 (ЄДРСРУ № 79883411).
Враховуючи те, що на час перерахування позивачем, як юридичною особою, грошових коштів за оплату послуг з доставки вантажу відповідачу, остання на час перерахування коштів була зареєстрована, як фізична особа-підприємець, а  перераховані позивачем кошти відображені в її книзі обліку доходів, як дохід від підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність між сторонами господарських відносин, що виключає можливість розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі,якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що справа за позовом ТОВ «Еколан Інгредієнти» до ОСОБА_1 про стягнення коштів не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Посилання апелянта у скарзі на лист ОСОБА_1 від 31.08.2018 року, в якому вона повідомляє товариство про помилкове перерахування на її рахунок грошових коштів, які вона зобов`язується повернути, не являються підставою для скасування ухвали, оскільки цей лист і зазначена у ньому інформація жодним чином не спростовують ні факт наявності між сторонами господарських відносин, ні факт реєстрації ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, на момент перерахування на її рахунок коштів товариства. Більш того, сам позивач ТОВ «Еколан Інгредієнти» у вимозі від 17.10.2018 року, адресованій ОСОБА_1 , зазначає, що: «За період з травня 2017 року по червень 2018 року ТОВ «Еколан Інгредієнти» перерахувало Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на підставі платіжних доручень 610 966,32 грн…..» (а.с.71), визнаючи, таким чином, статус останньої, як фізичної особи-підприємця, у відносинах між ними.
Інші доводи апеляційної скаргипозивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавствата власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколан Інгредієнти» - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:    
 
Судді: