ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2903/19
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/471/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ»,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» про визнання кредитного договору недійсним,
місце ухвалення рішення суду – м. Прилуки,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 16 листопада 2020 року.

                                У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» (далі -  ТОВ «ФК Є ГРОШІ»), в якому просив визнати положення пунктів 1.5.1 та 1.5.2., 3.2. договору № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року недійсними; визнати договір № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року недійсним в цілому.
У мотивування заявлених вимог зазначав, що у червні 2019 року йому почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких він дізнався про укладення ним договору позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту з ТОВ «ФК Є ГРОШІ» № НОМЕР_1 .
У червні 2019 року позивач отримав від відповідача копію договору № 2965310373-067519, за умовами якого позикодавцем надано позичальникові грошові кошти в позику у сумі 6 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою на умовах, зазначених у п. 1.5 договору.
Позивач указував, що договір не був підписаний з його сторони, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. 
Зазначав також, що положення пунктів 1.5.1 та 1.5.2 щодо сплати основних та додаткових відсотків за договором № 2965310373-067519 є несправедливими, оскільки діюче законодавство не передбачає можливості розділення відсотків на основні і додаткові, а передбачає встановлення фіксованої та змінюваної відсоткової ставки. При цьому, позивачу не зрозуміло, про яку конкретно відсоткову ставку домовилися сторони – 0%, 1,99%, 3% чи 4,99%, тобто відповідач умисно, з метою ввести позичальника в оману застосував складну схему визначення відсоткової ставки. 
Позивач стверджував, що оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому на підставі ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює чимало обов`язків для позивача (повернути кредит, сплатити проценти, штраф, повідомляти про зміну місця проживання тощо) і не встановлює для відповідача обов`язку виконати договір (надати послугу), тобто таке виконання обумовлене лише власним розсудом виконавця. При цьому, положення пункту 3.2 договору № 2965310373-067519 передбачають можливість нараховувати проценти на суму позики з нарахованими раніше процентами, тобто нараховувати процент на процент, що заборонено законодавством України та свідчить про нечесну підприємницьку практику у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». 
Рішенням від 16 листопада 2020 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК Є ГРОШІ» про визнання недійсним кредитного договору відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним, прийнятим з порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач ніколи не мав електронного цифрового підпису та не підписував оспорюваний договір, тому вважає недоречними посилання відповідача на підписання договору за допомогою одноразового ідентифікатора на підставі Закону України «Про електронну комерцію». Зазначає, що одноразовий цифровий ідентифікатор з кодом 581485, яким за доводами відповідача був підписаний договір, не містить жодного символу алфавіту, що суперечить Закону України «Про електронну комерцію». 
Указує на те, що відповідачем не доведено факт перерахування йому  кредитних коштів, оскільки платіжне доручення № 16144 від 17 листопада 2018 року та інформаційна довідка платіжної системи «Platon» № 95/09 від 16 вересня 2019 року не відповідають вимогам первинних документів, а отже не можуть бути визнані належними та допустимими доказами проведення операції з перерахунку коштів.
Посилається на те, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами факт укладання договору, а саме: реєстрацію позивача на сайті відповідача; належність відповідачу сайту https://www.e-groshi.com; надання позивачем всіх необхідних відомостей шляхом заповнення обов`язкових реквізитів договору позики; самостійне обрання позивачем в межах встановленого ліміту суми позики та бажаний строк користування грошовими коштами; зазначення всіх даних, відмічених в якості обов`язкових для заповнення; подання заявки через особистий кабінет; натиснення позивачем кнопку «отримати кредит»; проінформування позивача про прийняте рішення щодо видачі кредиту (смс - повідомлення на телефонний номер); ознайомлення позивача в особистому кабінеті з пропозицією відповідача щодо укладення електронного договору. При цьому, позивач категорично заперечує укладення кредитного договору в електронній формі та його підписання.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавав.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року укладений у формі електронного документу з використанням позичальником електронного підпису, що відповідає вимогам ЦПК України та Закону України «Про електронну комерцію», містить усі істотні умови, характерні для такого виду договорів. Районним судом не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року вимогам  ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та несправедливість його умов. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що 17 листопада 2018 року між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 2965310373-067519 (а.с. 8-15).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4. указаного договору  позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику у сумі 6 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього договору. Загальна сума здороження позики за весь період її складає 7 544,40 грн. Позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://www.e-groshi.com) за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Строк позики за цим договором складає  31 день, позика має бути повернута до 17 грудня 2018 року. Цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, указаний позичальником, та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
У пунктах 1.5.1, 1.5.2 указаного договору визначено, що протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір основних процентів складає: 0% - за кожен день користування позикою, починаючи з 1-го та до 5-го дня користування позикою, 1,99% – за кожен день користування позикою, починаючи з 6-го дня користування позикою та до дати фактичного повернення позики включно, тобто строку, зазначеного в п. 1.3. цього договору, що становить 712,42 процентів річних. У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення.
Згідно з пунктом 3.1 указаного договору строк та проценти за користування позикою та нарахування процентів за цим договором обчислюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому, проценти за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (день перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до дня повного погашення заборгованості за позикою (зарахування на поточний рахунок позикодавця) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою.
За пунктом 7.2 указаного договору, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ФК Є ГРОШІ», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщено на сайті відповідача.
Згідно із графіком розрахунків, який є додатком до договору № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року, сума кредиту становить 6 000 грн, нараховані проценти – 1 544,44 грн, а разом 7 544,40 (а.с. 16).
17 листопада 2018 року ТОВ «ФК Є ГРОШІ» здійснило ОСОБА_1 транзакцію № НОМЕР_2 надання позики згідно договору кредитування № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 16144 (а.с. 31).
Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ФК Є ГРОШІ» від 16 вересня 2019 року, на сайті E-GROSHI.COM через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція типу «виплата» на суму 6 000 грн на картку НОМЕР_3 , що відповідає номеру картки, який вказано ОСОБА_1 при заповненні заявки на кредит (а.с. 32, 47).
Звернувшись з даним позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року в цілому та в частині пунктів 1.5.1, 1.5.2, 3.2 договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому  статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 626 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним,   у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі або класично – у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
За приписами частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.  Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Так, судом правильно встановлено, що договір № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року був підписаний позичальником за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зазначене спростовує доводи позивача про відсутність доказів надсилання відповідачем смс-повідомлення. 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Доводи апеляційної скарги про те, що одноразовий цифровий ідентифікатор з кодом 581485, яким за доводами відповідача був підписаний договір, не містить жодного символу алфавіту, що суперечить Закону України «Про електронну комерцію», є безпідставними, оскільки законодавцем визначено, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і літер, чи тільки цифр/літер.
Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 про те, що він ніколи не мав електронного цифрового підпису, оскільки матеріалами справи підтверджується, що підпис договору позики був проставлений ОСОБА_1 шляхом використання одноразового паролю – ідентифікатору.
При цьому, як убачається з матеріалів справи, 17 листопада 2018 року, згідно із платіжним дорученням № 16144, ТОВ «ФК Є ГРОШІ» перерахувало ОСОБА_1 на його банківську картку № НОМЕР_4 кошти у сумі 6 000 грн за договором кредитування № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року (а.с. 31). Зазначена виплата також підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ФК Є ГРОШІ» від 16 вересня 2019 року, на сайті E-GROSHI.COM через платіжний сервіс «Platon» (а.с. 32, 47). Доказів протилежного, зокрема того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, ОСОБА_1 суду не надав. 
Посилання  ОСОБА_1 на невідповідність  платіжного доручення № 16144 від 17 листопада 2018 року та інформаційної довідки платіжної системи «Platon» № 95/09 від 16 вересня 2019 року вимогам первинних документів ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.
Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач був належним чином ідентифікований при реєстрації в ІТС відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ідентифікувався в  інформаційно-телекомунікаційній системі шляхом заповнення анкети клієнта № НОМЕР_5 та картки заявки/кредиту № 67519 (а.с. 44-46, 47), надавши про себе всю необхідну інформацію, відмічену у якості обов`язкових для заповнення  (П.І.П, РНОКПП, адреса реєстрації місця проживання і фактична адреса, місце роботи, телефон, паспортні дані, банківського (карткового) рахунку). На підставі зазначених клієнтом даних, інформаційна система ТОВ «ФК Є ГРОШІ» прийняло рішення про надання кредиту, згенерувало електронний договір з одночасною відправкою позичальнику одноразового ідентифікатора в смс-повідомленні на номер телефону, зазначений в картці заявці/кредиту. Позивач шляхом введення одноразового ідентифікатора у відповідне поле під текстом електронного договору та направленя його шляхом натискання кнопки «так» проставив електронний підпис в електронному договорі одноразовим ідентифікатором, що відповідає Закону України «Про електронну комерцію».
З огляду на зазначене, саме позивач ініціював укладання оспорюваного договору, оформивши анкету клієнта і картку заявку/кредит на сайті відповідача, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора, оскільки паспортні дані клієнта, зазначені у анкеті клієнта, картці заявці/кредиту та договорі повністю відповідають паспортним даним позивача.
Суд першої інстанції дійшов також вірного висновку про безпідставність доводів позивача щодо відсутності істотних умов у договорі № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року. Зокрема, у розділі договору позики «Реквізити та підписи сторін» містяться електронні підписи, виконані відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»; строк, на який надається кредит, визначений пунктом 1.3. договору позики та складає 31 днів, позика має бути повернута до 17 листопада 2018 року; строк дії договору позики передбачений пунктом 1.4. договору, згідно з яким договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, указаний позичальником, та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором; у позивача у зв`язку з укладанням договору позики не виникла необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту; процентна ставка за кредитом визначена пунктом 1.5.1. договору, згідно якого розмір основних процентів складає: 0% - за кожен день користування позикою, починаючи з 1-го та до 5-го дня користування позикою, 1,99% – за кожен день користування позикою, починаючи з 6-го дня користування позикою та до дати фактичного повернення позики включно, тобто строку, зазначеного в пункті 1.3. цього договору, що становить 712,42 процентів річних; загальна вартість кредиту визначена у пункті 1.1. договору позики і за весь період разом з відсотками, нарахованими до 17 грудня 2018 року, складає 7 544,40 грн.; інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором, визначені пунктами 1.5.2., 4.3 договору.
З огляду на це, спростовуються твердження позивача про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків договору № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року, оскільки  його умови визначені з урахуванням вимог ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору № 2965310373-067519 від 17 листопада 2018 року недійсним в цілому, оскільки даний договір був укладений у формі електронного документу та підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, містить всі істотні умови, у тому числі щодо суми кредиту, дату його видачі, строку надання коштів, розміру процентів, умови кредитування, такі умови викладені чітко і ясно, тоді як позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору з ТОВ «ФК Є ГРОШІ» його введено в оману, з ненаданням інформації про умови договору в повному обсязі.
Районний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення  позовних вимог про визнання недійсними пунктів 1.5.1 та 1.5.2., 3.2. оспорюваного договору, оскільки останні містять умови щодо розміру відсотків. Апеляційний суд погоджується з висновком суду про  відсутність у оспорюваних пунктах як несправедливих умов у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так і нечесної підприємницької практики у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Колегія суддів зауважує, що грошові кошти були надані позивачу на 30 діб і розмір нарахованих відсотків був відомий позивачу у момент його підписання. ОСОБА_1 мав можливість на власний розсуд приймати або не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого у статті 627 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 . 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 листопада 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуюча:                                  Судді: