Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2021 року
місто Київ
 
справа № 766/13271/20
провадження № 61-1203ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренко Михайло Юрійович, начальник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гасанов Роман Алікрамович, 
заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,
розглянув касаційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренка Михайла Юрійовича на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року у складі судді Рядчої Т. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренка М. Ю. (далі - головний державний виконавець) та начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гасанова Р. А. (далі - начальника Відділу) щодо передачі майна боржника ОСОБА_1 , житлового будинку, житловою площею 46, 5 кв. м, загальною площею 82, 5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 487 кв. м, у виконавчому провадженні № 51720411 на примусову реалізацію шляхом проведення електронних торгів через офіційний веб-сайт Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»).
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що 21 липня 2016 року Комсомольським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Херсонській області (далі - Комсомольський РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Комсомольського районного суду м. Херсона від 03 листопада 2010 року № 2-976/2010.
Головним державним виконавцем 26 червня 2020 року ухвалено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, на підставі якої здійснено опис та арешт майна ОСОБА_1 , житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою.
Зазначений будинок 12 серпня 2020 року передано на примусову реалізацію через систему електронних торгів «СЕТАМ» на підставі заявки начальника Відділу.
На переконання заявника, такі дії головного державного виконавця та начальника Відділу є протиправними, оскільки на зазначене майно поширюється заборона на звернення стягнення, встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірними дії головного державного виконавця та начальника Відділу щодо передачі майна боржника ОСОБА_1 , житлового будинку, житловою площею 46, 5 кв. м, загальною площею 82, 5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 487 кв. м, у виконавчому провадженні № 51720411 на примусову реалізацію шляхом проведення електронних торгів через офіційний веб-сайт ДП «СЕТАМ».
Постановою Херсонського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що на житловий будинок, який є предметом іпотеки, якою забезпечено кредит в іноземній валюті та який використовується як єдине місце постійного проживання боржника та її малолітнього сина, поширюється заборона на примусове звернення стягнення.
Також судами встановлено, що всупереч Порядку реалізації арештованого майна під час проведення виконавчих дій, а саме реалізації нерухомого майна боржника, право власності на яке або право користування яким мають діти, головним державним виконавцем не отримано попередній дозвіл органу опіки та піклування.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 22 січня 2021 року, головний державний виконавець Григоренко М. Ю. просить скасувати ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права. 
Заявник вважає, що:
-          судом апеляційної інстанції не враховано, що до передачі майна боржника на реалізацію головному державному виконавцю не було надано відомості про зареєстрованих осіб у житловому будинку, щодо якого вчинено опис і арешт;
-          Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосовано до житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 червня 2013 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2014 року, ОСОБА_1 виселено із зазначеного житлового будинку.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору іпотеки № 014/2181/74/02767/1, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк») та ОСОБА_1 , як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 08 червня 2007 року № 014/2181/74/02767 (в іноземній валюті), ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, житловою площею 46, 5 кв. м, загальною площею 82, 5 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 487 кв. м, придбане за рахунок кредитних коштів, наданих ВАТ «Ерсте Банк».
Постановою державного виконавця Комсомольського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області від 21 липня 2016 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом Комсомольського районного суду Херсонської області 
№ 2-976/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», заборгованості за кредитним договором у розмірі 776 372, 07 грн та судових витрат.
Головним державним виконавцем Григоренком М. Ю. 11 січня 2020 року на підставі постанови прийнято виконавче провадження №51720411 з виконання виконавчого листа Комсомольського районного суду Херсонської області 
№ 2-976/2010.
Головним державним виконавцем Григоренком М. Ю. 26 червня 2020 року ухвалено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої здійснено опис майна боржника ОСОБА_1 , житлового будинку, житловою площею 46, 5 кв. м, загальною площею 82, 5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 487 кв. м, та накладено арешт.
Зазначений житловий будинок 12 серпня 2020 року передано на примусову реалізацію через систему електронних торгів «СЕТАМ» на підставі заявки про реалізацію арештованого майна від 12 серпня 2020 року за підписом начальника Відділу Гасанова Р. А. Електронні торги призначено на 14 вересня 2020 року.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулюваннязгідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України 
«Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» 
(у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Отже, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено тимчасовий мораторій на право відчуження майна іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).
Зазначений Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 501/578/19 (провадження № 61-9551св20).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до домової книги ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи заявника, що боржник за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, оскільки відповідно до рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 червня 2013 року ОСОБА_1 виселено із зазначеного житлового будинку, спростовуються встановленими обставинами, зокрема змістом ухвали Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 листопада 2015 року у справі № 2114/9148/12. Відповідно до зазначеного судового рішення у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про повторне виселення ОСОБА_1 із житлового будинку за судовим рішенням про примусове виселення відмовлено.
У справі №2114/9148/12 суд зробив висновок, що відсутні підстави вважати, що рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 липня 2013 року про примусове виселення ОСОБА_1 виконано, оскільки встановлено, що боржник продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, враховуючи, що на житловий будинок, житловою площею 46, 5 кв. м, загальною площею 82, 5 кв. м, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , який використовується заявником як місце постійного проживання, не може бути примусово звернуто стягнення на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі й шляхом передачі на реалізацію ДП «СЕТАМ», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 08 червня 2008 року, укладеного в іноземній валюті, Верховний Суд визнає підставним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення скарги.
Також, встановивши, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована малолітня дитина, проте головним державним виконавцем не отримано попереднього дозволу органу опіки та піклування на реалізацію зазначеного нерухомого майна, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що дії головного державного виконавця вчинено всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку.
Такі висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 303/3043/19 (провадження № 61-8347св20).
Отже, наведені обставини свідчать, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо неправомірності дій головного державного виконавця та начальника Відділу про передачу майна боржника на примусову реалізацію шляхом проведення електронних торгів.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга головного державного виконавця Григоренка М. Ю. на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року є очевидно необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренка Михайла Юрійовича на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року, за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренка Михайла Юрійовича, начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гасанова Романа Алікрамовича, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко