Справа № 442/3335/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3409/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       30 березня 2021 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року в складі судді Кучаковського Ю.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дітей,-
встановила:
У червні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення додаткових витрат на дітей.
Вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 13.01.2020 розірвано. Від шлюбу у сторін народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.02.2020, справа № 442/8242/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 200 грн на кожну дитину щомісячно, з врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з дати подання позову 29.11.2019, і до досягнення дітьми повноліття. В період з 26.02.2018 понесла додаткові витрати, викликані незадовільним станом здоров`я дитини ОСОБА_6 , зокрема, на проведення МРТ головного мозку, лікування та придбання медичних препаратів на суму 5476 грн 35 коп, витрат пов`язаних з проходженням курсів на суму 900 грн, також понесено витрати на оплату проживання з гуртожитку сина ОСОБА_7 в розмірі 2 870 грн за перше півріччя 2020 року, а всього на загальну суму 9 246 грн 35 коп., відтак половина суми понесених нею додаткових витрат на дітей становить 4623 грн 20 коп., які просила стягнути в судовому порядку.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - в розмірі 2 738 гривень 18 копійок.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 840 гривень 80 копійок судового збору в дохід спеціального фонду Державного бюджету України.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає, що суд неправильно дослідив докази та встановив обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що витрати, які понесла ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки остання сплатила суму в розмірі 2250 грн., як благодійний внесок, який не може бути підставою для стягнення додаткових витрат з відповідача.
Щодо придбання ліків на загальну суму 3226,35 грн., то, на думку апелянта, суд мав встановити необхідність лікування саме ліками з відповідного переліку та не витребував у позивачки належного висновку експертів (лікарів), що підтверджують необхідність придбання саме цих лікарських препаратів.
Таким чином, суд прийшов передчасного висновку щодо належності та допустимості доказів по справі, якими позивачка обґрунтовувала суму додаткових витрат та визнав достатніми доказами таких копії чеків, не дивлячись на те, що в матеріалах справи відсутні медичні документи, які б свідчили про необхідність медикаментозного лікування дитини та лікування саме тими ліками, які купувала позивачка.
Зокрема, позивачка не надала доказів щодо скерування на лікування сина, призначень щодо медикаментів та історії його хвороби.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є додаткові витрати на дітей, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, кожен із батьків зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину і вони мають рівні обов`язки щодо несення таких витрат, тому врахувавши, що ОСОБА_2 на лікування дітей понесла документально підтверджені додаткові витрати у розмірі 5476 грн 35 коп., стягнув половину таких з ОСОБА_1 на користь позивачки.
При цьому, суд зазначив, що оплата вартості навчання та проживання неповнолітньої дитини в гуртожитку, витрат на курси, інформаційно-консультаційні послуги у сфері інформатизації не відноситься до додаткових витрат, оскільки такі витрати не викликані особливими обставинами, охоплюються сплаченими аліментами, які спрямовані на забезпечення потреб дитини у харчуванні, одязі, здобутті освіти, задоволення фізичних, духовних і інших потреб дитини, її навчання і розвитку, крім цього, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина на платних курсах, отримання ОСОБА_3 інформаційно-консультаційних послуг у сфері інформатизації.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржує виключно відповідач та фактично лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності та керуючись ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.
Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.
Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.01.2020.
Від шлюбу у сторін народилося троє дітей, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) (а.с. 3-5).
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.02.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 200 грн на кожну дитину щомісячно, з врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з дати подання позову 29.11.2019, і до досягнення дітьми повноліття.
Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_2 зазначає, що понесла додаткові витрати, викликані незадовільним станом здоров`я дитини ОСОБА_6 , а також витрати на оплату проживання у гуртожитку сина ОСОБА_7 , на загальну суму 9 246 грн 35 коп., тому половину з понесених нею додаткових витрат на дітей в розмірі 4623 грн 20 коп. необхідно стягнути з відповідача.
Згідно поданого 09.10.2020 відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає, просив у задоволенні таких відмовити, оскільки позивачка не надала жодного доказу щодо скерування на лікування сина, призначень щодо прийом медикаментів, рецептів на лікування та історії хвороби. Стверджував, що позивачка здійснювала самолікування сина на власний розсуд, без скерування лікаря та проводила платні консультації на власний розсуд, а такі ж консультації та проведення МРТ за скеруванням лікаря можна отримати безкоштовно.
Таке відношення відповідача до заявлених позовних вимог відповідає і доводам апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).
Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.
Аналізуючи положення ст. 185 СК України можна дійти висновку, що додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини, за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. 
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність.
З матеріалів справи беззаперечно вбачається, що ОСОБА_1 , як батько, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є платником аліментів на утримання дітей, які проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні.
Оскільки між сторонами склалися напружені відносини, що унеможливлює безспірне вирішення між ними питання прийняття участі батька у додаткових витратах, наявні підстави для судового вирішення спірних правовідносин з метою реалізації батьківських обов`язків відповідача у таких.
Як роз`яснено у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом доказування у справах даної категорії є особливі обставини (розвиток здібностей дитини, її хвороба, тощо) та як наслідок додаткові грошові витрати на дитину, які несе один із батьків, а також розмір таких.
Якщо це витрати пов`язані з розвитком здібностей дитини, наприклад музика, необхідно надати рекомендації щодо навчання дитини у музичній школі з вказівкою тривалості повного курсу навчання, підтвердити витрати пов`язані з придбанням усіх необхідних знарядь та музичних інструментів, періодичність їх придбання, довівши суду при цьому, що заявлена сума, це лише половина тих витрат, яку необхідно на розвиток здібностей дитини. 
Якщо ці витрати пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також про вартість ліків, які необхідно придбавати дитині.
Відповідно до довідки Нижньогаївської НВК І-ІІІ ступенів від 11.03.2020 ОСОБА_4 навчається у 9 класі даного навчального закладу. Батько, ОСОБА_1 не відвідував батьківських зборів і не цікавився успіхами дитини (а.с. 21).
В свою чергу, в матеріалах справи наявні консультаційний висновок спеціаліста, медичний висновок, надані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14-16).
Відповідно до квитанції Установи благодійного фонду „Центр медичних інновацій" від 21.12.2019 ОСОБА_4 сплатив 2 250 грн благодійного внеску (а.с. 20).
21.12.2019 установою благодійного фонду „Центр медичних інновацій" Безкоровайному П.В. проведено МРТ головного мозку.
ОСОБА_3 є студентом першого курсу, що підтверджується довідкою НУ „Львівська політехніка" від 12.03.2020 (а.с. 22).
В матеріалах справи наявна виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 419, хворий: ОСОБА_3 .
Згідно наявних копій чеків, позивачка придбала ліки на загальну суму 3 226 грн 35 коп. (а.с. 19, 20, 23).
Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги в контексті того, що позивачкою не подано медичної документації стосовно діагнозів чи необхідності лікування дітей, оскільки в обох випадках діагноз захворювання чітко зазначений, зокрема у ОСОБА_3 , який перебував на стаціонарному лікуванні «хронічний риносинусит» скривлення носа, а у ОСОБА_4 «анізометропія» (а.с. 17-18).
Крім цього, стверджуючи про самолікування позивачкою дітей, без скерування лікаря, проведення платних консультацій на власний розсуд, не повідомлення про призначення медикаментозного лікування та історії хвороби дітей, відповідач не надав жодного доказу з приводу того, що він цікавився відповідними обставинами, як батько, зокрема у позивачки, однак йому було відмовлено у наданні та доступі до відповідної інформації.
Пред`явлення позивачкою відповідного позову свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із них свого обов`язку, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. 
Колегія суддів погоджується із тим, що витрати, які стягнув суд першої інстанції відносяться до додаткових в розумінні ст. 185 СК України, оскільки такі викликані особливими обставинами, а доводи апеляційної скарги таких не спростовують.
В цьому контексті колегія суддів також враховує те, що подані позивачкою та враховані місцевим судом квитанції на купівлю відповідних ліків датовані часом до досягнення ОСОБА_3 вісімнадцятиріччя.
Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_2 частково довела наявність додаткових витратах на утримання дітей, які викликані особливими обставинами - лікуванням, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення таких витрат у розмірі 1/2 від відповідної суми, що відповідатиме роз`ясненням наданим у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», нормам матеріального права та принципу за яким двоє батьків в рівній мірі зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 березня 2021 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк