ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021 року          м.Дніпро         Справа №  908/406/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),                     
суддів: Березкіної О.В., Антоніка С.Г., 
при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.
представники сторін:
від позивача: Сарібекян Н.А. представник, довіреність № 653  від 24.12.2020 р.;
від відповідача: Дев`ятков А.О. адвокат, ордер серія АР №1026499  від 02.12.2020 р.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020, ухвалене суддею Боєвою О.С. (м. Запоріжжя), повний текст якого складений 27.04.2020, у справі №908/406/20
за позовом  Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж, м. Запоріжжя
до Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича, , м. Запоріжжя
про стягнення суми 41892,59 грн.

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року до Господарського суду Запорізької області звернулось Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" в особі Запорізьких міських електричних мереж до відповідача: Фізичної особи - підприємця Чміль Олексія Петровича про стягнення 41892,59 грн., з яких: 23446,09 грн. – борг за спожиту активну електричну енергію, 14760,40 грн. пені, 1299,22 грн. - 3% річних, 2386,88 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору про постачання електричної енергії № 1736 від 06.07.2007, укладеного між сторонами, в частині оплати електричної енергії. Зокрема, відповідно до умов договору відповідач зобов`язався оплачувати вартість електричної енергії згідно з умовами Додатків № 4 та № 5 до договору, але в порушення умов договору та Правил користування електричною енергією, які діяли на момент виникнення спірних відносин, відповідач не надав акти про спожиту активну електричну енергію за січень – березень 2018 року, у зв`язку із чим позивачем за вказаний період виконано розрахунки за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії з урахуванням попереднього періоду (за січень 2018)  та за величною дозволеної потужності (за лютий-березень 2018); при цьому виставлені рахунки на оплату електричної енергії відповідачем не сплачені.
Крім того, за порушенням термінів оплати відповідачу на підставі п.4.2.1 договору нараховано пеню за період з 16.03.2018 по 31.01.2020 на загальну суму 14760,40 грн. та згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України 1299,22 грн. 3% річних за аналогічний період, 2386,88 грн. інфляційних витрат за період з 01.04.2018 по 30.11.2019. 
Нормативно-правовим обґрунтуванням позову зазначені ст.ст.11,  15,  16,  509,  525,  526, 530,  610-612,  625,  629 ЦК України, ст.ст.  20,  173-175,  193 ГК України, ст.ст.57,  58, п. 13 розділу  ХVII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про ринок електричної енергії”, абз. 2 п. 6 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312.    

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 у справі №908/406/20 позов задоволено частково. 
Стягнуто з Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича, на користь Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго”  в особі Запорізьких міських електричних мереж, суму 23446 грн. 09 коп. боргу за спожиту активну електричну енергію, суму 14755 грн. 75 грн. пені, суму 1299  грн. 05 коп.  - 3% річних, суму 2386  грн. 88 коп. інфляційних втрат, суму 2101  грн. 76 коп.  витрат зі сплати судового збору. 
У задоволенні іншої частини позову – відмовлено. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду в частині штрафних санкцій та нарахування 3% річних, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач – Фізична особа – підприємець Чміль Олексій Петрович, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема ухвалення рішення суду за відсутності сторони не повідомленої належним чином про час та місце судового засідання, що позбавило відповідача можливості надати свої заперечення на позовну заяву, просить рішення суду від 21.04.2020 скасувати у частині стягнення пені в сумі 14 755,75 грн, 1299,05 грн трьох відсотків річних, ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити на 90% розмір неустойки та 3% річних, тобто до 1475,58 грн заборгованості за пенею та 129,91 грн заборгованості за трьома відсотками річних.  
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції  не взяв до уваги, що після відновлення електропостачання 25.01.2018 і до його повторного відключення 21.03.2018 відповідач електричну енергію не використовував, а рахунків щодо її оплати, нарахованих згідно п.2.3.4 договору, не отримував.
В той же час, нарахована заборгованість у сумі 23 446,09 грн, пеня в сумі 14 755,75 грн., три відсотки річних в розмірі 1299,05 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2386,88 грн., нараховані хоча й у відповідності до договору, втім, є неспівмірними і несправедливими щодо фактичних обставин справи, з огляду на факт невикористання електричної енергії відповідачем. 
Посилаючись на положення ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зазначає, що  загальними засадами цивільного законодавства є добросовісність, розумність і справедливість, тому інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов"язання. 
З огляду на факт невикористання відповідачем електричної енергії за спірний період, а відтак, відсутність збитків у позивача; виникнення заборгованості не з підстав фактичного використання електричної енергії, а на підставі добутку величини дозволеної потужності струмоприймачів та кількістю годин їх нормативного використання (згідно п.11 додатку № 4 до договору);  незадовільний фінансовий стан відповідача, оскільки його доходи становлять мінімальні пенсійні виплати, а доходу від підприємницької діяльності останній не має, що свідчить про малозабезпеченість відповідача; наявність 3 групи інвалідності у відповідача, з урахуванням положень ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України вважає можливим зменшення в даному випадку розміру неустойки та трьох відсотків річних на 90 %.

01.12.2020 апелянтом через відділення зв"язку (до надходження справи до суду апеляційної інстанції) подано змінену апеляційну скаргу, яка обґрунтована тими обставинами, що відповідач, зазнавши внаслідок автомобільної аварії черепно-мозкової травми та отримавши інвалідність 3 групи (підтверджено вироком суду від 18.11.2016 по справі №201/5113/16-к) має погану пам"ять, тому після підготування та надіслання представником першої апеляційної скарги припустив, що договір оренди приміщення, заборгованість з оплати електроенергії до якого стала предметом позову у цій справі (за січень – березень 2018 року), припинив свою дію до нарахувань, здійснених позивачем у цій справі (договір припинив дію наприкінці 2017 року). Тому для з"ясування вказаних обставин представником відповідача здійснено адвокатський запит до орендодавця приміщення – Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, 10.11.2020, на який отримано 25.11.2020 відповідь, згідно якої орендоване приміщення (на підставі договору оренди №377/2 від 25.05.2000) повернуто відповідачем за актом приймання-передачі від 31.10.2017, отже, апелянт вважає здійснені позивачем нарахування заборгованості за електричну енергію в приміщення, користувачем якого він не був, а відтак, і не міг бути споживачем послуг електричної енергії, безпідставними, в зв"язку з чим, не визнає заявлені позовні вимоги взагалі, тому просить рішення у цій справі скасувати у повному обсязі, в задоволенні позову – відмовити.
При цьому, змінену апеляційну скаргу відповідач не обґрунтовує такою підставою для скасування рішення суду, як порушення норм процесуального права, що є обов"язковою підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення у справі: справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Отже, змінена апеляційна скарга не є доповненням першої апеляційної скарги новими обставинами. 
В свою чергу, доводи та докази на обґрунтування підстав для зменшення розміру неустойки, викладені у першій апеляційній скарзі, колегія суддів розглядає, як клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки. 

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, посилаючись на відповідність рішення вимогам закону, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначає, що  відповідач у своїй скарзі посилається лише на те, що Договір оренди об`єкта, за яким було укладено Договір про постачання електричної енергії від 06.07.2007  за № 1736, було припинено 31.10.2017,  а отже ФОП Чміль О.П., фактично втратив статус користувача електричної енергії за даним об`єктом. В свою чергу, позивач зауважує, що відносини між сторонами у цій справі виникли на підставі договору про постачання електричної енергії від 06.07.2007  за № 1736, згідно з п. 9.4 якого, він набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2007; Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодної із сторін не буде заявлено про припинення його дії. Умови, а також термін дії Договору, можуть бути переглянуті в будь-який момент за узгодженням сторін.
Умовами п. 2.5 Договору визначено, що у разі звільнення Споживачем займаного приміщення, реорганізації, ліквідації (у тому числі шляхом банкрутства), відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення Споживач зобов`язаний повідомити Постачальника електричної енергії за 20 діб до дня зміни власника приміщення і в цей самий термін здійснити сплату усіх видів платежів, передбачених цим Договором, до дня зміни власника приміщення включно, а постачальник електричної енергії зобов`язаний припинити постачання електричної енергії з дня звільнення Споживачем приміщення.
Аналогічні положення (з умовою щодо обов"язковості подання споживачем заяви про розірвання договору) містяться у п. 6.18 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ 31.07.1996 за № 28 (у редакції постанови НКРЕ від 17.10.2005 № 910), які діяли на момент складання Акта прийому - передачі нежитлового приміщення від 31.10.2017, на який посилається Відповідач у апеляційній скарзі.
Позивач наголошує, що у разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем постачальника електричної енергії та (у разі наявності відповідного договору) електропередавальну організацію або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів, виходячи з умов відповідних договорів. Зазначені вимоги також містяться у п. 4.27 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 (далі - ПРРЕЕ), що діяли на момент звернення Позивача з позовом до суду.
З урахуванням п.2.3 4 договору та додатку №4 до договору визначені наступні умови: п. 10 - Споживач зобов`язаний після розрахункового періоду і проведення Постачальником розрахунку обсягу використаної електроенергії у разі не одержання рахунка або вимоги-доручення до 10 числа, направити свого уповноваженого представника отримати платіжні документи на сплату спожитої електроенергії і не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим здійснити сплату; п. 11 - якщо Споживач не надав "Акт про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію" в обумовлений термін, Позивач самостійно визначає обсяги спожитої електроенергії та надає споживачу рахунок або платіжну вимогу-доручення для сплати, виходячи із середньодобового обсягу споживання електроенергії за попередній розрахунковий період з подальшим перерахунком у разі надання Споживачем даних про використану електричну енергію протягом наступного розрахункового періоду. Тривалість періоду розрахунку за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії не перевищує один розрахунковий період, після чого розрахунок обсягу спожитої електричної енергії здійснюється Позивачем за величиною дозволеної потужності струмоприймачів та кількістю годин їх використання зазначених у Таблиці №1, п. 6, Додатка № 5 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" без подальшого перерахунку.
Вищезазначені норми також містяться в п. 6.39 Правил користування електричної енергією (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин), що затверджені постановою НКРЕ №28 від 31.07.1996 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 02.08.1996.
Наявними у матеріалах справи доказами засвідчено, що 21.06.2017 об`єкт Відповідача відключено від електропостачання, однак, Відповідачем 18.12.2017  написано заяву щодо повторного підключення об`єкту та, як зазначено в заяві, здійснено оплату послуг з підключення електроустаткування, у зв`язку із чим, Позивачем відновлено електропостачання відповідачу 25.01.2018, що зафіксовано відповідним Актом від 25.01.2018. В подальшому, заяву про розірвання Договору № 1736 відповідачем подано позивачу лише 01.10.2020 (вх. від 01.10.2020 за № 8544, копія якої додана до відзиву на апеляційну скаргу). Однак, як зауважує позивач, і в цьому випадку Відповідачем порушено умови Договору та не дотримані норми Правил щодо процедури розірвання Договору та остаточного припинення користування електричною енергією. Відтак, Відповідачем не дотримано строків встановлених Договором та Правилами щодо повідомлення Позивача за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією; Відповідачем в жодному випадку не оговорено дату остаточного припинення користування електричною енергією згідно норм чинного законодавства України та Договору, а також не надано даних про спожиту електроенергію для здійснення розрахунку з подальшою оплатою, як передбачено умовами Договору, до заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією включно.
Позивач звертає увагу, що правовідносини між постачальником електричної енергії та споживачем, з яким укладено Договір про постачання електричної енергії, регулюються Договором до моменту його припинення у встановленому порядку, а відтак посилання Відповідача на наявність Акта прийому - передачі нежитлового приміщення від 31.10.2017 не може бути прийнятим судом як належний та допустимий доказ припинення дії Договору про постачання електричної енергії та звільнення Відповідача від відповідальності, яка встановлена умовами такого Договору.
Наголошує, що відповідач самостійно або через уповноваженого представника не був позбавлений права та можливості звернутись до позивача у встановлені договором, законом порядку та строки з метою попередження про звільнення приміщення та припинення користування електричною енергією. 
Одночасно у змісті відзиву на апеляційну скаргу просить долучити до справи додаткові докази – заяву відповідача про розірвання договору від 01.10.2020 (вх. №8544) та копію наказу від 03.01.2007 про призначення відповідальним за електрогосподарство відповідача – Літвінова М.І., обґрунтовуючи таке клопотання тим, що вказані докази надані на спростування правової позиції відповідача, наведеної в апеляційній скарзі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020, справу №908/406/20 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Березкіна О.В., Антонік С.Г.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.12.2020 скаржнику відновлено строк для подачі апеляційної скарги; частково задоволено клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору та відстрочено останньому сплату судового збору до ухвалення рішення у справі; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 у цій справі; розгляд справи призначено в судовому засіданні на 18.01.2021; сторонам наданий строк для подачі відзиву, заяв, клопотань. 
Ухвалою від 11.01.2021 задоволено клопотання позивача та розгляд справи призначений в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом міста Запоріжжя.  
15.01.2021 апелянтом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, до якого додано платіжну квитанцію про сплату судового збору у розмірі 3153,00 грн. 
В судовому засіданні 18.01.2021 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, втім, рішення слід змінити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
06.07.2007 між Відкритим акціонерним товариством “Запоріжжяобленерго” (в подальшому змінено назву на Публічне акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго”, Постачальник електричної енергії, позивач у справі) та Фізичною особою – підприємцем Чміль О.П. (Споживач за договором, відповідач у справі) укладено договір про постачання електричної енергії № 1736, відповідно до умов якого (розділ 1) Постачальник електричної енергії продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 1 “Обсяги постачання електричної енергії споживачу”, а Споживач оплачує Постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком № 2 “Точки продажу електричної енергії споживачу”. 
Сторонами також підписано додаткову угоду від 06.07.2007 про внесення змін до договору, згідно з якою, зокрема, змінено редакцію пунктів Додатку № 4 та їх нумерацію.  
У відповідності до Додатків № 1, № 5 до договору електрична енергія постачається на об`єкт за адресою: вул. Грязнова, 71, (Спорт-клуб “А”), з приєднаною потужністю 29,34 кВт.    
Згідно з п. 2.1 розділу 2 договору під час виконання його умов, а також при вирішенні всіх спірних питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ).  
Відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.4 договору Споживач зобов`язався виконувати умови цього договору; оплачувати Постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатка № 4 “Порядок розрахунків за активну електричну енергію” та додатка № 5 “Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії”. 
Розрахунки за електроенергію здійснюються згідно додатку № 4 “Порядок розрахунків за активну електричну енергію” з урахуванням умов додатку № 7 “Порядок визначення вартості мінімального обсягу електричної енергії в точці обліку” (п. 7.4 договору).   
Згідно з п. 1 Додатку № 4 “Порядок розрахунків за активну електричну енергію” до договору, розрахунковим вважається період з 00 годин першого числа до 24 години останнього числа поточного місяця.  Розрахунки за електричну енергію проводяться Споживачем виключного грошовими коштами на рахунок Постачальника електричної енергії, вказаний в п.10 договору. За дату оплати приймається дата, на яку були зараховані кошти на рахунок Постачальника електричної енергії.
В пункті 5 додатку № 4 до договору (згідно зі зміненою нумерацією пунктів цього додатку в редакції додаткової угоди про внесення змін до договору від 06.07.2007), встановлено, що Споживач не пізніше 12-00 годин 2-го робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, направляє свого представника до Постачальника електричної енергії для подання у 2 примірниках, підписаних уповноваженою особою Споживача та скріплених його печаткою “Акта про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію” за формою Додатка № 5.1. Постачальник електричної енергії підписує подані акти та один примірник повертає Споживачу.
Відповідно до пункту 7 (нумерацію змінено з п.6 та п. 7 додатковою угодою) Додатку № 4 до договору, за підсумками розрахункового періоду Постачальник електричної енергії виписує Споживачу рахунок для остаточного розрахунку. Сума платежу при остаточному розрахунку визначається, виходячи з тарифів на активну електроенергію та фактичного обсягу спожитої електричної енергії, згідно даних наданого споживачем “Акта про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію” з урахуванням сум платежів, що надійшли від Споживача.
Відповідно до пункту 11 (до зміни нумерації - пункт 10) Додатку № 4 до договору, Споживач зобов`язаний після розрахункового періоду і проведення Постачальником розрахунку обсягу використаної електричної енергії у разі неодержання рахунка або вимоги-доручення до 10 числа, направити свого уповноваженого представника отримати платіжні документи на сплату спожитої електроенергії і не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним здійснити сплату. 
В пункті 12 (до зміни нумерації - пункт 11) Додатку № 4 визначено: якщо Споживач не надав Акт про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію в обумовлений термін, Постачальник електричної енергії самостійно визначає обсяги спожитої електричної енергії та надає споживачу рахунок або платіжну вимогу - доручення для сплати виходячи із середньодобового обсягу споживання електроенергії за попередній розрахунковий період з подальшим перерахунком у разі надання Споживачем даних про використану електричну енергію протягом наступного розрахункового періоду. 
Тривалість періоду розрахунку за середньодобовим обсягом споживання електроенергії не перевищує один розрахунковий період, після чого розрахунок обсягу спожитої електричної енергії здійснюється за величиною дозволеної потужності струмоприймачів  та кількості годин їх використання визначених згідно Додатку № 5 “Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії” без подальшого перерахунку. Відновлення розрахунків за розрахунковими засобами обліку здійснюється після спільного складання акта, в якому фіксуються покази розрахункових засобів обліку електричної енергії.
Аналогічні положення щодо визначення обсягів спожитої електричної енергії у разі ненадання споживачем відповідних даних містить  п. 6.39 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996, які були чинними на час виникнення спірних відносин.   
Згідно з п. 9.4 договору, він набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2007, а в частині проведення розрахунків – до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії. Умови, а також термін дії договору, можуть бути переглянуті в будь-який момент за узгодженням сторін.
21.06.2017 за Актом № 5712 об`єкт ФОП Чміль О.П. за адресою: вул. Фортечна, 71, відключено від електропостачання за несплату боргу за спожиту електроенергію. 
Згідно із заявою відповідача від 18.12.2017 позивачем відновлено електропостачання за вказаною адресою, що зафіксовано Актом від 25.01.2018.
Позивач вказує, що оскільки відповідач не надавав Акти про спожиту активну електричну енергію за січень, лютий та березень 2018 року, позивачем здійснено розрахунок за період з 25.01.2018 по 31.01.2018 за середньодобовим обсягом споживання з урахуванням попереднього періоду, що склало 0 кВт/год.  За лютий та березень 2018 року позивачем виконано розрахунок у відповідності до умов договору та п. 6.39 ПКЕЕ за величиною дозволеної потужності, що склало 5651 кВт/год на суму 13757,90 грн. за лютий 2018 та 4003 кВт/год на суму 9688,19 грн. за березень (по 21.03.2018) та виставлено до сплати відповідачу відповідні рахунки.  
Так, 06.03.2018 та 10.04.2018 на адресу ФОП Чміль О.П. засобами поштового зв`язку направлено рахунки №1736/2а від 28.02.2018 на суму 13757,90 грн. та № 1736/3а від 31.03.2018 на суму 9688,19 грн., що підтверджується реєстрами відправлених рахунків та фіскальними чеками (а.с.35-36). В рахунках вказано кінцевий термін їх оплати згідно з умовами договору – 15.03.2018 та 15.04.2018 (відповідно). Зазначені рахунки відповідачем не оплачені, внаслідок чого, як вказує позивач, заборгованість відповідача складає  23446,09 грн. 
У зв`язку з несплатою  відповідачем суми боргу за спожиту електроенергію, електроустаткування відповідача було відключено від електричних мереж,  про що складено акт № 1233 від 21.03.2018. 
Відповідачем вартість електричної енергії в розмірі 23 446,09 грн. в добровільному порядку не сплачена, що і стало підставою звернення позивача з відповідним позовом до Господарського суду Запорізької області про стягнення вказаної суми в судовому порядку. 
Також згідно умов договору та ст..625 ЦК України позивачем нараховані відповідачу пеня за період з 16.03.2018 по 31.01.2020 на загальну суму 14760,40 грн. 1299,22 грн. 3% річних за аналогічний період, 2386,88 грн. інфляційних витрат за період з квітня 2018 року по листопад 2019 року (включно).

Задовольняючи позовні вимоги частково, господарський суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення умов договору та наявність заборгованості за електричну енергію, яка не оплачена відповідачем, внаслідок чого правомірно нарахував відповідачу пеню згідно умов п.4.2.1 договору. В той же час, в її нарахуванні допущена арифметична помилка, в зв"язку з чим судом задоволено із заявлених 14 760,40 грн лише 14 755,75 грн., в решті вимог – відмовлено.
Також при перевірці заявлених до стягнення інфляційних втрат та відсотків річних встановлена відповідність розрахунку інфляційних втрат вимогам закону, тому в цій частині позовні вимоги задоволені та арифметична помилковість нарахування 3% річних, тому із заявленої до стягнення суми 1299,22 грн. судом задоволено 1299,05 грн.; в решті вимог щодо стягнення 3% річних – відмовлено. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення основної заборгованості, відсотків річних та інфляційних втрат з наступних мотивів.
Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що вони виникли між сторонами на підставі договору поставки електричної енергії, є господарськими зобов`язаннями, тому згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені  актами  цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами,але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної   енергії  споживачу. 
Згідно ч. 7  ст. 276 ГК України  оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.
Згідно зі   ст. 714 ЦК України   за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно зі  ст. 629 Цивільного кодексу України   договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1  статті 530 Цивільного кодексу України  передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.216-218 ГК України  учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Згідно до ч.1  ст.612 ЦК України  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до  ст.610 ЦК України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3  ст.611 ЦК України).
Відповідно до ч. 1  ст. 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3  ст. 549 ЦК України).
Частиною 1  статті 230 ГК України  передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до частини 6  статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Сторонами майнова відповідальність передбачена у п.4.2.1 договору про постачання електричної енергії, відповідно до якого за недотримання термінів сплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію (п.11 додатка №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію") та за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії (п.5 додатка №6 "Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії"), споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню за весь період часу, протягом якого не виконане зобов"язання по оплаті, в розмірі 0,5% від суми платежу за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.
Таким чином, у вказаному пункті договору сторонами передбачено більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж встановлена ч. 6 ст. 232 ГК України.
Відповідно до ч. 2    ст. 625 ЦК України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи, після здійсненого відключення електричної енергії 21.06.2017 за Актом № 5712 до об"єкту відповідача за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 71, позивачем, за власною заявою відповідача від 18.12.2017, відновлено електропостачання за вказаною адресою, що зафіксовано Актом від 25.01.2018.
В подальшому, 21.03.2018, через несплату заборгованості за електричну енергію, на об"єкті відповідача позивачем за актом №1233 знов здійснене відключення електричної енергії. 
Таким чином, з урахуванням визначення порядку розрахунку спожитої електричної енергії за величиною дозволеної потужності струмоприймачів, визначених п. 11 додатку №4 до договору, за відсутності від споживача даних щодо фактичного споживання електроенергії,  неоплати виставлених та направлених на адресу відповідача рахунків щодо сплати заборгованості за лютий та березень 2018 року, суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 23446,09 грн. заборгованості за спожиту активну електричну енергію є документально підтвердженими, обґрунтованими, заснованими на законі та такими, що підлягають задоволенню.
Доводи відповідача (апелянта) про те, що орендоване за договором оренди №377/2 від 25.05.2000 приміщення повернуто відповідачем за актом приймання-передачі від 31.10.2017 орендодавцю, отже, нарахування позивачем заборгованості за електричну енергію в приміщення, користувачем якого відповідач не був, а відтак, і не міг бути споживачем послуг електричної енергії, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.
По-перше, правовідносини відповідача з оренди (з Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради) та поставки електричної енергії (з позивачем) засновані на різних договорах та є окремими і самостійними. 
По-друге, як правильно зауважив позивач, згідно з п. 2.5 Договору поставки електричної енергії, у разі звільнення Споживачем займаного приміщення, реорганізації, ліквідації (у тому числі шляхом банкрутства), відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення Споживач зобов`язаний повідомити Постачальника електричної енергії за 20 діб до дня зміни власника приміщення і в цей самий термін здійснити сплату усіх видів платежів, передбачених цим Договором, до дня зміни власника приміщення включно, а постачальник електричної енергії зобов`язаний припинити постачання електричної енергії з дня звільнення Споживачем приміщення.
В той же час, відповідно до матеріалів справи заяву про розірвання договору №1736 від 06.07.2007 відповідачем позивачу подано лише 01.10.2020, крім того, остаточні розрахунки за договором так і не здійснені. 
Доказів того, що відповідну заяву відповідачем було подано позивачу у строки, визначені п.2.5 договору, апелянтом до матеріалів справи не надано, як не надано доказів розірвання договору у встановленому законом порядку. 
Вказані додаткові докази, подані позивачем, приймаються судом апеляційної інстанції, як надані на спростування доводів апеляційної скарги. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що саме апелянт звертався із заявою про повторне підключення електричної енергії від 18.12.2017 до об"єкту оренди, який за актом від 31.10.2017 повернуто відповідачем орендодавцю, тобто до об"єкту оренди орендарем якого вже не був відповідач, що також свідчить про окремі правовідносини сторін за договором поставки електроенергії. 
За порушення відповідачем грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 14760,40 грн. пені, нарахованої згідно з п. 4.2.1 договору за загальний  період з 16.03.2018 по 31.01.2020. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд першої інстанції підставно встановив, що позивачем в розрахунку допущено арифметичну помилку, тому фактично до стягнення підлягає пеня в загальному розмірі  14755,75 грн., яка і задоволена судом.  
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 1299,22 грн. 3% річних за загальний період з 16.03.2018 по 31.01.2020 та суму 2386,88 грн. інфляційних витрат за загальний період з 01.04.2018 по 30.11.2019. 
Після перевірки зазначених нарахувань, судом першої інстанції підставно встановлена правильність нарахування інфляційних втрат та помилковість в нарахуванні відсотків річних, тому обґрунтовано задовольнив вимоги щодо стягнення відсотків річних в сумі 1299,05 грн. із заявлених 1299,22 грн. та 2386,88 грн. інфляційних втрат. 

Таким чином, з урахуванням спростування позиції відповідача щодо відсутності підстав для здійснених нарахувань, пред"явлених у даному позові, внаслідок повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі від 31.10.2017, про що викладено у зміненій апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення. 
В той же час, оскільки як зазначалось вище, доводи та докази на обґрунтування підстав для зменшення розміру неустойки, викладені у першій апеляційній скарзі, колегія суддів розглядає, як клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.
Клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки обґрунтовано тим, що нарахована заборгованість у сумі 23 446,09 грн, пеня в сумі 14 755,75 грн., три відсотки річних в розмірі 1299,05 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2386,88 грн., є неспівмірною і несправедливою щодо фактичних обставин справи, з огляду на факт невикористання електричної енергії відповідачем. 
Посилаючись на положення ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України відповідач зауважує, що  загальними засадами цивільного законодавства є добросовісність, розумність і справедливість, тому інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов"язання. 
З огляду на факт невикористання відповідачем електричної енергії за спірний період, а відтак, відсутність збитків у позивача; виникнення заборгованості не з підстав фактичного використання електричної енергії, а на підставі добутку величини дозволеної потужності струмоприймачів та кількістю годин їх нормативного використання (згідно п.11 додатку № 4 до договору);  незадовільний фінансовий стан відповідача, оскільки його доходи становлять мінімальні пенсійні виплати, а доходу від підприємницької діяльності останній не має, що свідчить про малозабезпеченість відповідача; наявність 3 групи інвалідності у відповідача, з урахуванням положень ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України вважає можливим зменшення в даному випадку розміру неустойки та трьох відсотків річних на 90 %.
Відповідно до ч. 1  ст. 233 Господарського кодексу України  у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.
З положень наведених норм випливає, що суду надано можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто, по суті, направлений на реалізацію вимог частини другої  ст. 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Підставою для зменшення розміру штрафних санкцій є співвідношення суми таких санкцій з сумою збитків.
Тобто, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є  даний випадок винятковим, виходячи зі ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язань, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду і за відсутності у чинному законодавстві України переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Також суд повинен встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таким чином, законодавство України передбачає неустойку як засіб забезпечення виконання зобов`язань й захід майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспівмірності й подальшого порушення зобов`язань.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, закон допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
У даному випадку, при вирішенні питання по зменшенню розміру неустойки (пені) суд апеляційної інстанції враховує:
- що порушення з боку відповідача не завдало збитків позивачу (іншого позивачем суду не доведено); 
- що відповідач є інвалідом 3 групи, не отримує доходу від підприємницької діяльності,  що підтверджено довідкою Головного управління ДПС у Запорізькій області від 30.10.2020, єдиним доходом у нього є пенсійне забезпечення, розмір якого за 2019 рік склав 18 440 грн і за поточний рік 16 676,00 грн (довідка Правобережного об"єднаного управління ПФУ м.Запоріжжя №7932 4197 2419 1911/2603), що фактично відносить відповідача до малозабезпечених верств населення;
- що позивачем нараховані ще інфляційні втрати та відсотки річних, які носять компенсаційний характер за користування належним  до сплати позивачу коштами. 
Таким чином, з урахуванням заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені на 90%, проаналізувавши подані відповідачем докази наявності виключної обставини у даній справі для зменшення штрафних санкцій, взявши до уваги вищенаведені фактори, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, апеляційний господарський суд вирішив, що в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру неустойки (пені) на 50%, в зв"язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача 7377,87 пені.
Щодо необхідності зменшення розміру ще й відсотків річних, то колегія суддів зазначає, що відсотки річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, з урахуванням виникнення боргу станом на 16.03.2018 та 16.04.2018, що свідчить про користування грошовими коштами належними  до сплати позивачу вже протягом майже трьох років, то зменшення вказаної суми нарахування суд не вважає доцільним. 

Відповідно до п.п. 1, 4 до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого  господарського суду є нез`ясування обставин, що мають значення справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Таким чином, з огляду на наявність підстав для зменшення неустойки (пені), підтверджених відповідачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.74, 76, 77, 79 ГПК України, ненадання судом оцінки фінансового стану відповідача через його не участь у розгляді справи (втім відсутність обґрунтування такою обов"язковою обставиною для скасування рішення суду у зміненій апеляційній скарзі), колегія суддів вважає необхідним рішення суду зміни в частині стягнення неустойки, зменшивши її розмір на 50%.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 41 892,59  грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії  малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.  

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284  ГПК України, суд
                                                                
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича, , м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 у справі №908/406/20 - залишити без задоволення.
Рішення  Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 у справі №908/406/20 – змінити в частині стягнення пені, стягнувши  з Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича, м. Запоріжжя на користь Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж, м. Запоріжжя  7377,87 грн пені.
В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 21.04.2020 у справі №908/406/20 – залишити без змін. 
Судові витрати Фізичної особи – підприємця Чміль Олексія Петровича, м. Запоріжжя за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
         Повний текст постанови виготовлено та підписано 25.01.2021. 

Головуючий суддя                                                                                 О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                    С.Г. Антонік

Суддя                                                                                                               О.В. Березкіна