ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2021 року
м. Харків
справа №635/4708/19
провадження №22-ц/818/331/21
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів - Маміної О.В., Кругової С.С.,
за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.
сторони у справі:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 17 червня 2020 року у складі судді Бобко Т.В.,
УСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в остаточній редакції якого (т.1 а.с. 84-91) просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України: суму матеріальних збитків (вартість відновлювальних робіт житлового будинку) в розмірі 1018952 грн; суму судового збору, сплаченого позивачем за позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 9605 грн; суму моральної шкоди в розмірі 500000 грн; суму судового збору, сплаченого позивачем за вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди, в розмірі 5000 грн; суму в розмірі 7536 грн за проведення будівельно-технічного дослідження.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 придбав за договором купівлі-продажу будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Законність угоди купівлі-продажу та право позивача на володіння, користування та розпорядження зазначеним будинком була підтверджена рішеннями судів різних інстанцій. Не зважаючи на це у квітні 2016 року деякі особи почали вчиняти дії щодо пограбування та руйнування указаного житлового будинку з надвірними будівлями. 14 квітня 2016 року позивач звернувся до Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області (надалі Харківський ВП ГУНП в Харківській області) з заявою про вчинення щодо належного йому житлового будинку злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 194 Кримінального кодексу України (надалі КК України). Однак у порушенні кримінальної справи за заявою позивача було відмовлено. 12 травня 2016 року позивач звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого Харківського ВП ГУНП у Харківській області. 10 червня 2016 року скарга судом задоволена, Харківський ВП ГУНП в Харківській області зобов`язано внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) відомості про вказані кримінальні правопорушення. 24 червня 2016 року Харківським ВП ГУНП в Харківській області кримінальне провадження було відкрито, проте відомості до ЄРДР внесені за ознаками злочину, передбаченого ст. 365 КК України (самоуправство). На момент відкриття кримінального провадження будинок позивача знаходився в житловому стані, хоча надвірні будівлі вже почали руйнувати та розбирати. З боку слідчого жодної реакції не було. Протягом 2017 року позивач тричі був на прийомі у керівництва Харківського ВП ГУНП у Харківській області, де йому повідомили про прийняття відповідних заходів реагування в рамках досудового розслідування та його прискорення. У серпні 2018 року ОСОБА_1 стало відомо, що житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок) остаточно пограбований та зруйнований. Позивач звернувся до Харківського ВП ГУНП в Харківській області, де йому було повідомлено, що 15 серпня 2016 року досудове провадження припинене, а кримінальна справа за №12016220430002538 закрита, про що слідчим Харківського ВП ГУНП у Харківській області винесена постанова. 22 серпня 2017 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області за скаргою позивача на дії слідчого постанова про закриття кримінального провадження скасована. 05 жовтня 2018 року Харківським районним судом Харківської області була задоволена чергова скарга позивача на бездіяльність слідчого Харківського ВП ГУНП у Харківській області в указаному кримінальному провадженні. 29 жовтня 2018 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області за скаргою позивача бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області Карібян А.М. та ОСОБА_3 у зазначеному кримінальному провадженні визнана протиправною. Окрім оскарження бездіяльності посадових осіб Харківського ВП ГУНП у Харківській області в судовому порядку, позивач тричі звертався зі скаргою на дії слідчих до Генеральної прокуратури України, на відповідні скарги були отримані наступні відповіді: 1) 24 жовтня 2017 року прокуратурою Харківської області повідомлено, що рішення про закриття кримінального провадження Харківським ВП ГУНП в Харківській області прийнято передчасно та необ`єктивно; 2) 09 липня 2018 року Харківська міська прокуратура №6 повідомила, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016220430002538 від 24 червня 2016 року не проводиться; 3) 05 грудня 2018 року прокуратурою Харківської області в черговий раз було повідомлено, що вказівки процесуального керівника слідчим не були виконані, судове розслідування триває та перебуває на контролі.
Протиправна бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області в рамках кримінального провадження №12016220430002538 від 24 червня 2016 року призвела до заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди. Так, згідно висновку експерта, вартість ремонтно-будівельних (відновлювальних) робіт зруйнованого Житлового будинку складає 1018952 грн. Слідчі неналежно виконували свої службові обов`язки, керівництво Харківського ВП ГУНП у Харківській області не вживало жодних заходів для організації роботи слідчих та не здійснювало контроль за проведенням досудового розслідування. Заподіяння йому моральної шкоди позивач обгрутновує тим, що тривалий час йому довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його клопотань, заявлених під час досудового слідства, які нехтувались слідчими.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що для визначення наявності підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди необхідно довести факт заподіяння такої шкоди, незаконність дій (бездіяльності) посадових осіб органу досудового розслідування, які призвели до заподіяння шкоди, та наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями (бездіяльністю) та завданням шкоди. Позивач обґрунтував позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди протиправною бездіяльністю слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області щодо не здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за №12016220430002538 від 24.06.2016, що призвело до руйнування та пошкодження його майна та порушення його права власності на Житловий будинок. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування завданої шкоди. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Неналежне здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке полягає у бездіяльності слідчих та безпідставному закритті кримінального провадження, дійсно встановлено ухвалами слідчих суддів Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2017 року, 05 жовтня 2018 року, 29 жовтня 2018 року. Між тим, позивачем не надані до суду докази заподіяння йому матеріальної шкоди, яка полягає у вартості відновлювальних робіт житлового будинку, внаслідок саме неналежного здійснення досудового розслідування. Сам по собі висновок експертного дослідження щодо вартості відновлювальних робіт належного позивачу на праві власності житлового будинку та надвірних будівель, жодним чином не підтверджує факт руйнування та пошкодження будинку внаслідок бездіяльності слідчих Харківського ВП ГУНП в Харківській області. Позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що пошкодження будинку відбулось вже після початку досудового розслідування, а не стало підставою звернення позивача з заявою про вчинення злочину. Досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває та не є закінченим, відсутні підстави стверджувати, що пошкодження майна відбулось саме за вказаних позивачем обставин. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що звернення з позовними вимогами про відшкодування майнової шкоди за рахунок держави є передчасним. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок. У матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу душевних страждань внаслідок неналежного здійснення слідчими досудового розслідування у кримінальному провадженні, причинного зв`язку між моральною шкодою та бездіяльністю слідчих слідчого відділу Харківського ВП ГУНП в Харківській області. Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 , у тому числі, посилався на наявність у нього душевних страждань, пов`язаних зі знищенням його майна та порушенням права власності, неможливістю користуватись житловим будинком. Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог в частині заподіяння майнової шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, то й підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Щодо доводів позивача про заподіяння йому моральної шкоди в зв`язку з нехтуванням слідчими його клопотаннями, необхідністю захищати свої права, оскаржуючи дії та бездіяльність слідчих, втратою віри у справедливість, суд зазначив, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не свідчить про наявність порушення прав позивача, а тому не є підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), яка передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав. Посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на практику Європейського суду з прав людини не впливає на вирішення справи, оскільки таке посилання є нерелевантним, так як містить окремі фрагменти рішень за справами, які мають інші обставини.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування скарги вказує, що судом фактично в повному обсязі не були досліджені надані позивачем докази, не надано їх правове обґрунтування. Апелянт вважає, що достатнім, достовірним, належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) є ухвала Харківського районного суду Харківської області від 29.10.2018, якою бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карімян А.М. та Івлєвої К.С. у кримінальному провадженні №12016220430002538 від 24.06.2016 судом визнана протиправною. Харківським районним судом Харківської області 29.10.2018 надано правове обґрунтування діям та бездіяльності (протиправне діяння) ГУНП у Харківській області, які призвели до шкоди, заподіяної власності позивача, тобто саме судом встановлений причинний зв`язок між діями/бездіяльністю слідчих та завданою майну шкодою. Отже, такі висновки вже були встановлені судами і вони не підлягають переоцінці. Протиправна бездіяльність, відсутність своєчасних заходів примусового та превентивного характеру, застосування яких покладено виключно на поліцію, призвели до скоєння злочину у відношенні власності позивача. Посилаючись на частину 2 статті 1166 ЦК України, апелянт вказує, що саме на відповідача покладений обов`язок доводити, що шкода завдана не з його вини. Однак жодного доказу в обґрунтування заперечень з боку ГУНП в Харківській області надано не було. Таким чином, вважає апелянт, за рахунок державного бюджету йому мають бути відшкодовані витрати, які він мусить зробити на відновлення свого порушеного права, які, згідно висновку експертів, становлять 1018952 грн.
Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на факт втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, що саме це й призвело до душевних страждань, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його майна. Судом не з`ясовано, чому і в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору. При цьому, внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області, позивач втратив законно набуте нерухоме майно. Апелянт вказує, що його негативні емоції внаслідок тривалих умисних протиправних дій посадових осіб ГУНП в Харківській області підтверджуються ухвалами суду, висновками перевірки прокуратурою матеріалів досудового слідства, матеріалами кримінальної справи і перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а відтак завдали позивачу моральної шкоди. Бездіяльність посадових осіб відповідача призвела до душевних страждань позивача, яких він зазнав в зв`язку зі знищенням/пошкодженням його майна, моральних переживань у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків, порушенні стосунків з родиною та оточуючими, що свідчить про наявність причинного зв`язку між шкодою і виною у формі бездіяльності посадових осіб ГУНП у Харківській області.
Також апелянт вважає, що судом порушені принципи рівності і змагальності сторін.
Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (надалі ГУ ДКСУ у Харківській області) в особі представника Нестеренко Ірини Сергіївни подало відзив на апеляційну скаргу, яку просило залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вважаючи його законним, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Додаткових доказів в апеляційній скарзі не наведено, всі обставини, на які в ній вказує позивач, досліджувались в суді першої інстанції. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, яким встановлена загальна вартість ремонтно-будівельних робіт в розмірі 1018952 грн. Такий висновок встановлює обсяг ремонтно-будівельних робіт у придбаному будинку та оцінює вартість цих робіт. Проте, це не є безумовною підставою для висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між діями або бездіяльністю посадових осіб, яка полягає в не вчиненні дій слідчим щодо не розгляду клопотань представника потерпілого про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та призначення судово-будівельної експертизи та заподіяною шкодою й доведеність розміру такої шкоди. Також, цим висновком не може бути підтверджено причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю слідчих та необхідністю проведення ремонтних робіт у придбаному будинку, а також не свідчить про те, що пошкодження будинку відбулось вже після початку досудового розслідування. Доказів цього позивачем також надано не було. Крім того, позивач не позбавлений права звернутись з цивільним позовом до підозрюваного, обвинуваченого в рамках кримінального провадження в порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України (надалі КПК України) та отримати відшкодування в повному обсязі від особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Натомість, позивач намагається отримати відшкодування за завдані збитки від інших осіб. Установлений судами факт не вчинення процесуальних дій слідчим щодо розгляду клопотань представника потерпілого не може бути підставою для покладання на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення відшкодування майнової шкоди, завданої іншими особами. Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілим за всі злочини, які залишаються не розкритими.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначає, що сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, так як шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. А реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є підставою для відшкодування шкоди та не підтверджує факт спричинення шкоди в розмірі 500000 грн, оскільки входить до механізму судового контролю та є формою реалізації процесуальних прав. Обставини, викладені в позові, свідчать, що ОСОБА_1 в повній мірі користується своїм правом на оскарження рішень слідчого або прокурора, а тому реалізація позивачем своїх процесуальних прав під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням його прав. Ухвалені рішення слідчими суддями не є безумовним доказом моральних страждань позивача та наявності моральної шкоди. Сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, так як шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Лише незгода позивача з прийнятими процесуальними рішеннями та реалізація механізму оскарження процесуальних рішень не свідчить про наявність шкоди та не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи. Позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди, а також не надано доказів, які б свідчили про глибину його фізичних і духовних страждань. Так, наявність моральної шкоди позивачу необхідно доводити, зазначаючи в позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Отже, моральна шкоди повинна бути доведена позивачем. При цьому, доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач мав довести не тільки протиправнїсть поведінки слідчих, а й наявність самої шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між ними. Недоведеність позивачем вищезазначених обставин по справі і стало підставою для відмови у задоволенні позову. Посилаючись на викладете, а також той факт, що позивачем не надано переконливих доказів та не спростовано висновків, до яких прийшов суд першої інстанції, представник відповідача вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів та доводів відзиву на неї, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №1944, ОСОБА_1 набув право власності на Житловий будинок з надвірними будівлями (т. 1 а.с. 10-11). Зазначене підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, №28580195 від 24 жовтня 2014 року, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав №7457027 від 24 жовтня 2014 року.
24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплачена вартість зазначеного будинку у сумі 350000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 24 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 12).
Як убачається зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року, вказаний житловий будинок був переданий у власність ОСОБА_1 ПАТ «Райффайзен банк Аваль», який був іпотекодержателем будинку відповідно до заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року у справі № 635/9901/13-ц.
Так, заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року у справі № 635/9901/13-ц, що набрало законної сили, в рахунок погашення боргу за кредитним договором за №014/1422/74/90096 від 31.07.2007 на суму в розмірі 2355884,34 грн звернуте стягнення на нерухоме майно ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», а саме Житловий будинок з надвірними будівлями, що належав ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колісник В.О., 31.07.2007 року, за реєстровим №906, зареєстрованому у державному реєстрі правочинів за №2252814 згідно з витягом № 4377364. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» було надане право на продаж предмета іпотеки: Житлового будинку з надвірними будівлями будь-якій особі покупцеві, на умовах та в порядку, викладеному в статті 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі-продажу. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» надане право на проведення усіх дій, пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на отримання у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Колісник В.О. дублікату договору купівлі-продажу Житлового будинку з надвірними будівлями. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» надане право на виготовлення оригіналів, копій та дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на Житловий будинок з надвірними. ОСОБА_4 виселено та знято з реєстраційного обліку з Житлового будинку з надвірними будівлями без надання іншого житлового приміщення (т. 1 а.с. 14-23).
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 травня 2015 року у справі № 635/2501/15-ц, що набрало законної сили, з Житлового будинку виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 28-34).
14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області з заявою про внесення даних до ЄРДР в порядку статті 214 КПК України за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 194 КК України за фактом руйнування та пошкодження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належного йому Житлового будинку та перешкоджання останніми користуванню власністю (т. 1 а.с. 35).
18 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_1 за підписом начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області направлене повідомлення про припинення перевірки за вищезазначеною заявою через відсутність ознак будь-якого кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 37). Висновком ст. ДОП Харківського ВП ГУНП в Харківській області майора Савченко Р.А. від 22 квітня 2016 року закінчена перевірка за заявою ОСОБА_1 , матеріали перевірки направлені до архіву Харківського ВП (т. 1 а.с. 36). При цьому у висновку вказано, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 виникли цивільно-правові відносини щодо володіння та користування Житловим будинком.
12 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського районного суду Харківської області зі скаргою на бездіяльність Харківського ВП ГУНП в Харківській області (т. 1 а.с. 38-39), яку ухвалою слідчого судді від 10 червня 2016 року було задоволено: слідчого Харківського ВП ГУНП в Харківській області зобов`язано внести до ЄРДР повідомлення ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 14 квітня 2016 року та розпочати досудове слідство (т. 1 а.с. 40-41).
Згідно з витягом з кримінального провадження №12016220430002538 24.06.2016 в ЄРДР внесені відомості про вчинення відносно майна ОСОБА_1 самоправних дій, які кваліфіковані за ст. 356 КК України (т. 1 а.с. 44).
Постановою слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А.М. від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження за №12016220430002538 від 24.06.2016 закрито (т. 1 а.с. 45).
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2017 року постанова слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А.М. від 15 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження №12016220430002538 від 24.06.2016 скасована, кримінальне провадження повернуто для продовження досудового розслідування (т. 1 а.с. 46).
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2018 року задоволена скарга представника потерпілого Мизиненка Д.В.: визнано неправомірною бездіяльність слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєвої К.С., яка полягала у не розгляді клопотання представника потерпілого від 09 серпня 2018 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та неналежному розгляді клопотання від 28 вересня 2018 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №120162204300002538 від 24.06.2016. Зобов`язано слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєву К.С. ознайомити потерпілого ОСОБА_1 та його представника з матеріалами указаного кримінального провадження (т. 1 а.с. 47-48).
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року задоволена скарга представника потерпілого Мизиненка Д.В.: визнана протиправною бездіяльність слідчих СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А.М. та Івлєвої К.С. у кримінальному провадженні №120162204300002538 від 24.06.2016 та зобов`язано слідчого Івлєву К.С. провести невідкладні слідчі дії, передбачені КПК України. Згідно з зазначеною ухвалою бездіяльність слідчих полягала в тому, що під час досудового розслідування по даному кримінальному провадженню не були в достатній мірі проведені слідчі дії, спрямовані на розкриття злочину: не проведений огляд місця події, не встановлені й не опитиані свідки вчиненого правопорушення, не зроблені всі необхідні запити при призначенні експертизи. До того ж встановлено, що слідчий Івлева К.С. призначила будівельно-технічну експертизу за відсутності відповідного клопотання сторони кримінального провадження (т. 1 а.с. 49-50).
Згідно з листом першого заступника прокурора Харківської області від 24.10.2017 №04/2/2-629-17 постанова слідчого про закриття кримінального провадження №12016220430002538 прийнята передчасно, в зв`язку з чим 10.10.2017 Харківською місцевою прокуратурою № 6 вона скасована (т. 1 а.с. 51).
Згідно з листом першого заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №6 від 09.07.2018 №04-25-25.02-10 у ході повторного вивчення кримінального провадження №12016220430002538 встановлено, що досудове розслідування не проводиться, а вказівки прокурора не виконуються, тому направлено листа до СУ ГУНП в Харківській області щодо усунення порушень вимог КПК України та притягнення до відповідальності слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєву К.С. (т. 1, а.с. 52).
Згідно з листом від 05.12.2018 №04/2/2-735-18 за підписом начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Харківської області вивченням кримінального провадження №12016220430002538 встановлені порушення норм КПК України в частині повноти та своєчасності проведення слідчих дій (т. 1 а.с. 53).
Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження №11879 від 19.06.2019 вартість відновлювальних робіт Житлового будинку та надвірних будівель складає 1018952 грн. (т. 1 а.с. 54-65).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Згідно частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Частиною 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що шкода, на яку посилається позивач, підлягає відшкодовуванню на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, які передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, що відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що майнова шкода підлягає відшкодовуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, крім випадків, передбачених законом.
Посилання апелянта на те, що належним доказом вини слідчих в заподіянні йому матеріальної шкоди є ухвала Харківського районного суду Харківської області від 29.10.2018, якою бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карімян А.М. та Івлєвої К.С. у кримінальному провадженні №12016220430002538 від 24.06.2016 судом визнана протиправною, а отже, надано правове обґрунтування діям та бездіяльності (протиправне діяння) ГУНП у Харківській області (особа, яка завдала), які призвели до шкоди, заподіяної власності позивача, тобто судом встановлений причинний зв`язок між діями/бездіяльністю слідчих та завданою майну шкодою, - є не обґрунтованим, виходячи з такого.
Позивач обґрунтував позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди протиправною бездіяльністю слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за №12016220430002538 від 24.06.2016, що призвело до руйнування та пошкодження його майна й порушення його права власності на житловий будинок.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 303 КПК України визначено право особи на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора під час досудового розслідування.
З матеріалів справи вбачається, що визначеним правом позивач користувався в повному обсязі.
В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При цьому, статтею 307 КПК України визначені рішення слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування. Так, відповідно до частини 2 цієї статті, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; скасування повідомлення про підозру; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, визнання протиправною бездіяльності слідчого, прокурора не входить до компетенції слідчого судді при винесенні ухвали за розглядом скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування завданої шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів відзначає, що ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року протиправною визнана бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області в частині не проведення в достатній мірі слідчих дій у кримінальному провадженні № 12016220430002538, спрямованих на розкриття злочину: не проведений огляд місця події, не встановлені й не опитиані свідки вчиненого правопорушення, не зроблені всі необхідні запити при призначенні експертизи. До того ж встановлено, що слідчий Івлева К.С. призначила будівельно-технічну експертизу за відсутності відповідного клопотання сторони кримінального провадження (т. 1 а.с. 49-50). Представник ОСОБА_1 у позовній заяві не довів як саме зазначні порушення в процесуальній діяльності слідчих призвели до руйнування придбаного позивачем Житлового будинку, не зазначив причинного-наслідкового зв`язку між вказаними діями працівників Харківського ВП ГУНП у Харківській області та матеріальною шкодою позивача. 
Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Харківського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №12016220430002538 від 24.06.2016. Вирок за цим кримінальним провадженням не ухвалювався, винних осіб у вчиненні вказаного злочину не встановлено. Позивач не позбавлений права звернутись з цивільним позовом до підозрюваного, обвинуваченого в рамках кримінального провадження в порядку, встановленому КПК України, та отримати відшкодування в повному обсязі від особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд правильно виходив з недоведеності факту спричинення матеріальної шкоди позивачу у сумі 1018952 грн. саме відповідачами, а також їх вини та причинно-наслідкового зв`язку.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті бездіяльності посадових осіб Харківського ВП ГУНП в Харківській області.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частинами 3, 4 статті 23 ЦК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
За правилами частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та моральною шкодою, на яку посилається позивач.
Сам факт наявності ухвал суду щодо процесуальних дій слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.
Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.
Відповідну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17-ц (провадження № 61-7053зпв18), у постанові від 13 червня 2019 року справа № 554/1870/18-ц (провадження № 61-8385св19), у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 522/239/18 (провадження № 61-44860св18) та у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, Верховний Суд у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 522/239/18 (провадження № 61-44860св18), від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18) та від 21 лютого 2019 року у справі № 520/1665/18 (провадження № 61-46894).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю заподіяння йому такої шкоди відповідачами. Колегія суддів виходить із недоведеності знищення/пошкодження майна ОСОБА_1 відповідачами, порушення ними його права власності. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року залишити без задоволення. 
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 21 січня 2021 року. 
Головуючий -                                                         О.Ю.Тичкова

Судді                                                                         О.В.Маміна

               С.С.Кругова