ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.	Справа № 480/3621/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 17.09.20 року по справі № 480/3621/20
за позовом             ОСОБА_1      
до            Управління Служби безпеки України в Сумській області                     
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до  управління Служби безпеки України в Сумській області ( далі – відповідач, УСБУ в Сумській області),  в якій просить стягнути з відповідача 182590,33 грн. середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 позов задоволено частково.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Сумській області (м.Суми, вул..Г.Кондратьєва,32,і.к. 20001674) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,і.к. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9152,49 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України в Сумській області (м.Суми, вул..Г.Кондратьєва,32,і.к. 20001674) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,і.к. НОМЕР_1 ) суму судового збору в розмірі 91,53 грн.
В задоволенні інших вимог – відмовлено.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що до 05.11.2018 позивач проходив службу в УСБУ в Сумській області, а 02.11.2018 було звільнено з посади.
Разом з тим  лише 14.05.2020 було здійснено остаточний розрахунок, а саме виплачено суму компенсації за додаткову оплачувану  відпустку, визначену ст. 5 Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. 
Вважаючи, що  у відповідності до стст.116 – 117 КЗпП України позивач має право на відшкодування суми компенсації середнього заробітку за період прострочення з дня звільнення по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (182590,83 грн.)  значно перевищує суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (37766,40 грн.), суд вважає за необхідне застосування принцип співмірності, та стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із врахування кількості робочих днів з дня звернення до суду із вимогами щодо виплати йому грошової компенсації за додаткову відпустку по день ухвалення судового рішення, а саме ухвали про затвердження умов примирення від 23.04.2020, що становить 9152,49 грн. (481,71 грн. *19 робочих днів).
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в іншій частині в межах розгляду даної апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Право позивача, як учасника бойових дій, щодо реалізації права на соціальну відпустку, визначено положеннями    Закону України “Про відпустки”    від 15 листопад 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР),    Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII    (далі - Закон № 3551-XII),    Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ    (далі - Закон №        2232-XII),    Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ    (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Так, відповідно до частини першої    статті 2 Закону № 2232-XII    військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої    статті 12 Закону № 3551-ХІІ    учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Положеннями    статті 4 Закону № 504/96-ВР    передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до    статті 16-2 Закону № 504/96-ВР    учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений    Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до    Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ    військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до    Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо    Законом України “Про відпустки” або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17    статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18    статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ    в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у    законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”    та    від 06 грудня 1991 року №        1932-XII “Про оборону України”    (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням    статті 1 Закону № 3543-XII    особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII    визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в    статті 1 Закону № 3543-XII    надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски. Однак    Законом № 2011-XII    не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (№ Пз/9901/4/19).
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12    статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8    статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої    статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР    та пунктом 12 частини першої    статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої    статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 був звільнений 02.11.2018 зі служби, але позивачу при звільненні із служби не було здійснено усіх належних позивачу виплат.
Так, в межах справи №480/1994/20 судом розглядалися вимоги щодо нарахування та невиплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 05.11.2018 року та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 05.11.2018 року.
В межах справи №480/1994/20 судом було ухвалою суду від 23.04.2020  задоволено заяву позивача та відповідача про примирення сторін та закрито провадження.
Так, згідно ухвали суду від 23.04.2020 суд затвердив примирення сторін на наступних умовах “Управління Служби безпеки України в Сумській області зобов`язується нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в загальній кількості 56 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 05.11.2018, в сумі 37766,40 грн. впродовж 30 днів з дати набрання законної сили ухвали Сумського окружного адміністративного суду про затвердження умов примирення сторін”, інших вимог судом затверджено не було. 
Кошти в сумі 37766,40 грн. були перераховані УСБУ в Сумській області на рахунок позивача 14.05.2020, що учасниками провадження не заперечується.
Враховуючи зазначене, у позивача було право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відповідачем було визначено суму такої компенсації в сумі 37766,40 грн., з якою погодився позивач, і таку суму було затверджено судом в результаті розгляду справи №480/ 1994/20.  
В межах даної справи позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування  суми середнього заробітку за час затримки її виплати та невиплаті її під час звільнення.
Норми спеціальних актів для військовослужбовців акти не регулюють виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми    Кодексу законів про працю України    підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях    116,    117 Кодексу законів про працю України    норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Служби безпеки України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті    116    та    117 Кодексу законів про працю України    як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення із Служби безпеки України.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 07.02.2018 у справі № 806/535/16 (№ К/9901/1799/18), від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 (№ К/9901/2433/17) та    від 30.01.2019 у справі №806/2164/16.
Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для права позивача заявляти позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби.
На підставі викладеного, суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що спірні відносини не регулюються загальними нормами трудового законодавства і на них розповсюджуються норми спеціального законодавства.
Так, нормами статті 116, 117 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Натомість, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду , викладеними в постанові від 20.01.2021р. по справі № 200/4185/20-а.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №   821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.      
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені   статтею 116 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою УСБУ в Сумській області №173 від 11.06.2020 розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача складає 20232 грн.
У розрахунку позивача, що є додатком до позовної заяви, позивач визначає середньоденний заробіток у розмірі 481,71 грн. (20232 грн. / (20 днів робочих вересня 2018+22 дні робочих у жовтні 2018р)  і просить стягнути на його користь 182590,83 грн. за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку ( 481,77 грн. х 379 днів)
Суд, враховуючи правову позицію Великої Палати, викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, а також постанови Верховного суду від 16.07.2020 по справі №812/1259/17  адміністративне провадження №К/9901/35854/18, від 04.09.2020 по справі № 260/348/19 адміністративне провадження №К/9901/26609/19, від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17, зазначає, що необхідно врахувати в даному випадку істотність суми заборгованості (37766,40грн) у порівняння з середнім заробітком за час затримки розрахунку (182590,83 грн.) та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду, оскільки звільнено його було 05.11.2018 року, а до суду із вимогами щодо стягнення суми грошової компенсації за додаткову відпустку позивач звернувся лише 30.03.2020, про що зазначено в ухвалі суду від 23.04.2020. Таким чином між позивачем та відповідачем тривалий час взагалі був відсутній спір щодо нарахування та виплати суми грошової компенсації за додаткову відпустку. Крім того, позивачем, укладаючи мирову угоду, самостійно було погоджено дату остаточного розрахунку “впродовж 30 днів з дати набрання законної сили ухвали суду про затвердження умов примирення”, що зазначено судом в ухвалі від 23.04.2020 по справі №480/1994/20.
Враховуючи те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (182590,83 грн.)  значно перевищує суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (37766,40 грн.), судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування принципу співмірності, та стягнення на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із врахування кількості робочих днів з дня звернення до суду із вимогами щодо виплати йому грошової компенсації за додаткову відпустку по день ухвалення судового рішення, а саме ухвали про затвердження умов примирення від 23.04.2020, що становить 9152,49 грн. (481,71 грн. *19 робочих днів). 
Доводи відповідача щодо зловживання позивачем процесуальних прав щодо звернення до суду, а саме відсутність правових підстав про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи підписану мирову угоду, судова колегія оцінює критично та зазначає наступне.
Як вбачається із тексту мирової угоди, яку було досліджено судом в межах справи №480/1994/20, позивач підтверджував, що не має претензій до Управління СБУ в Сумській області пов`язаних з несвоєчасною виплатою йому грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій. В даному випадку, кошти відповідачем було перераховано на рахунок позивача згідно умов примирення. Крім того, угодою сторони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання будь-яких зустрічних претензій, не мають і не матимуть в майбутньому ніяких інших вимог, в тому числі, вимог про стягнення штрафних (фінансових) санкцій, про відшкодування збитків, тощо, в межах спору, що врегульовується цими Умовами примирення.
Отже, в зазначеній угоді відсутнє посилання на непред`явлення вимог позивачем щодо відшкодування суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, із такими вимогами позивач в межах справи №480/1994/20 не звертався, судом не досліджувалося. Крім того, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є штрафною (фінансовою) санкцією, не є вимогою про відшкодування збитків. Зазначення в мировій угоді на вимоги “тощо”, не можуть бути враховані судом при розгляді даної справи, оскільки сторонами не визначено таку умову примирення, судом не встановлено. В межах даної справи у суду відсутні правові підстави тлумачити текст мирової угоди, в т.ч. і словосполучення “тощо” замість учасників справдження у справі №480/1994/20 щодо умов примирення, а також визначати перелік вимог замість учасників провадження по справі №480/1994/20 з якими позивач не може звертатися до відповідача. 
Таким чином за змістом укладеної угоди, яку було подано в межах справи №480/1994/20, що було погоджено як позивачем так і відповідачем, позивача не було обмежено у зверненні до суду із вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, таке обмеження не встановлено і ухвалою суду від 23.04.2020 по справі №480/1994/20, в резолютивні частині ухвали від 23.04.2020 таке умови примирення не зазначені.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по справі № 480/3621/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	Я.В. П`янова    Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено  05.02.2021 року