ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 березня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3802/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,
за участю представників:
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - участі не брали,
від Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни - Дубінкін Ю.М.,
від ОСОБА_1  - участі не брали,
від Одеської міської ради - Цвігун О.Ю.,
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни
на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020, прийняте суддею Шаратовим Ю.А., м. Одеса, повний текст складено 23.11.2020,
у справі №916/3802/19
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни
про стягнення 244 351,76 грн, розірвання договору та виселення
та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни
до відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_1 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом: Одеської міської ради
про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 244351,76 грн, з яких: 226604,35 грн основної заборгованості і 17747,41 грн пені, розірвати укладений між сторонами договір оренди №01 від 16.02.2014 та виселити Фізичну особу-підприємця Панченко Ольгу Миколаївну з нежитлового приміщення загальною площею 46,5 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка"                       (вул. Миколаївська дорога, 168/5), на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №01 від 16.02.2014.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 26.12.2019 відкрито провадження у справі №916/3802/19.
У січні 2020 р. Фізична особа-підприємець Панченко Ольга Миколаївна звернулася з зустрічною позовною заявою до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якій просила визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення №01 від 16.02.2014, укладений між Комунальним підприємством "Гідропарк "Лузанівка" та позивачем за зустрічним позовом.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що договір оренди нежилого приміщення №01 від 16.02.2014 не відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки необхідними умовами для укладення відповідного правочину є належність об`єкта оренди до комунальної власності та його індивідуальна визначеність, у той час як оспорюваним правочином передбачено передання в тимчасове користування об`єкта нерухомого майна, який станом на час укладення даного договору не перебував у комунальній власності.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.01.2020 вказану зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни прийнято до розгляду та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом у справі №916/3802/19, а також залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - Одеську міську раду.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/3802/19 (суддя Шаратов Ю.А.) частково задоволено позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 226604,35 грн основного боргу, 17747,41 грн пені та витрати на сплату судового збору в розмірі 5586,28 грн; розірвано договір оренди нежитлового приміщення №01 від 16.02.2014, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною; відмовлено у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи підприємця Панченко Ольги Миколаївни в частині виселення Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни з нежитлового приміщення загальною площею 46,5 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка" (вул. Миколаївська дорога, 168/5), на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; відмовлено у задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №01 від 16.02.2014.
Судове рішення мотивоване відсутністю правових підстав для визнання договору оренди нежитлового приміщення №01 від 16.02.2014 недійсним, оскільки Одеська міська рада через уповноважену установу - Комунальне підприємство "Гідропарк "Лузанівка" розпорядилась майном, яке належить територіальній громаді м. Одеси на праві комунальної власності та яке має індивідуальні ознаки, визначені чинним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц, у зв`язку з чим при укладенні з відповідачем вищенаведеного договору оренди були дотримані вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Водночас місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність Департаментом комунальної власності Одеської міської ради факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №01 від 16.02.2014 у зв`язку з систематичним невиконанням останньою обов`язку щодо внесення орендної плати, що зумовлює правомірність заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати та пені, а також про розірвання вказаного договору, у той час як вимога позивача за первісним позовом про виселення задоволенню не підлягає з огляду на те, що частки ОСОБА_1 та територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради у спірному майні не виділені в натурі відповідно до норм частини першої статті 364 Цивільного кодексу України.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Панченко Ольга Миколаївна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/3802/19 в частині задоволення вимог первісного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни про розірвання договору оренди і стягнення заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №01 від 16.02.2014, ухваливши в зазначеній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що жодної ознаки індивідуально визначеного нежитлового приміщення площею 46,5 кв.м, яке б в натурі перебувало у комунальній власності, на момент укладення оспорюваного договору оренди нежитлового приміщення №01 від 16.02.2014 не існувало, що підтверджується відсутністю у вищенаведеному договорі посилання на будь-який правовстановлюючий документ, який підтверджував би право комунальної власності територіальної громади міста Одеси на зазначене приміщення, відтак місцевий господарський суд безпідставно встановив обставину індивідуальної визначеності орендованого майна, не надавши при цьому правової оцінки факту проведення реконструкції приміщення кафе-бару, який на теперішній час є об`єктом комунально-приватного партнерства відповідно до положень Закону України "Про державно-приватне партнерство".
У відзиві на апеляційну скаргу №01-13/392 від 05.02.2021 (вх.№4381/20/Д3 від 09.02.2021) Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що обставина перебування у комунальній власності територіальної громади м. Одеса нежитлового приміщення загальною площею 46,5 кв.м, що розташоване за адресою:           м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка" (вул. Миколаївська дорога, 168/5) та має індивідуальні ознаки, встановлена чинним судовим рішення, тобто є преюдиційною. Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що на спірні правовідносини у даній справі не поширюється дія Закону України "Про державно-приватне партнерство", натомість застосуванню підлягають норми законодавства про оренду комунального майна.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 14.01.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 01.02.2021 справу №916/3802/19 призначено до розгляду на 24.02.2021 о 10:00.
З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 24.02.2021 шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 12:00 год 10.03.2021.
У судовому засіданні 10.03.2021 представник Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни апеляційну скаргу підтримав; представник Одеської міської ради висловив заперечення проти її задоволення; представники Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та ОСОБА_1 участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІІ а.с.121, 125, 127).
ОСОБА_1 та Одеська міська рада своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Водночас колегією суддів враховується, що в судовому засіданні 24.02.2021 брав участь представник ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни задовольнити.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни та Одеської міської ради, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2014 між Комунальним підприємством "Гідропарк "Лузанівка" ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №01 (далі - договір №01 від 16.02.2014), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 46,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка"; характеристика об`єкта оренди наводиться у технічному паспорті, виданому 02.04.2003 Комунальним підприємством "ОМБТІ та РОН"; експертна оцінка об`єкта оренди становить 212660 грн (без урахування податку на додану вартість); звіт про незалежну оцінку вартості об`єкта оренди складений станом на 21.02.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Діва Інвест".
Термін дії договору оренди - до 16.01.2017 (пункт 1.2 договору №01 від 16.02.2014).
Згідно з пунктом 2.1 договору №01 від 16.02.2014 орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 зі змінами та доповненнями.
Відповідно до пункту 2.2 договору №01 від 16.02.2014 за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 2658,25 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.
Пунктом 2.4 договору №01 від 16.02.2014 передбачено, що Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
В силу пункту 2.5 договору №01 від 16.02.2014 розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.
За умовами пункту 3.3 договору №01 від 16.02.2014 Орендодавець має право виступати з ініціативою розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання Орендарем обов`язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі.
У пункті 4.1 договору №01 від 16.02.2014 узгоджено, що вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення передаються Орендодавцем Орендарю виключно для використання під розміщення кафе-бару.
Протягом дії цього договору Орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно вносити орендну плату (пункт 4.2 договору №01 від 16.02.2014).
Згідно з пунктом 5.2 договору №01 від 16.02.2014 за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.
Пунктом 5.3 договору №01 від 16.02.2014 визначено, що у разі невнесення Орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, Орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також Орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання Орендарем приміщення за його профільним призначенням, невиконання поточного та капітального ремонту, в порядку, передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови Орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.
В силу пункту 7.1 договору №01 від 16.02.2014 питання, неврегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України. 
Відповідно до пунктів 7.5, 7.10 договору №01 від 16.02.2014 зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається. Реорганізація Орендодавця не є підставою для змін умов або припинення дії цього договору.
У пунктах 7.6, 7.11 договору №01 від 16.02.2014 зазначено, що цей договір може бути розірваний на вимогу однією із сторін за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством та зазначеним договором оренди. Дія договору оренди припиняється, зокрема, достроково за рішенням господарського суду.
За умовами пункту 7.14 договору №01 від 16.02.2014 передача приміщень в оренду не означає передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником об`єкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.
Цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором (пункти 7.8, 7.17 договору №01 від 16.02.2014).
Згідно з розрахунком орендної плати, який є додатком до договору №01 від 16.02.2014, місячна оренда плата станом на 01.03.2014 складає 3189,90 грн (з урахуванням ПДВ).
В подальшому між Комунальним підприємством Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" та Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною укладено додатковий договір №2 про внесення змін до договору №01 від 16.02.2014, відповідно до якого на підставі рішення Одеської міської ради №313-VII від 03.02.2016, з урахуванням змін, внесених рішенням Одеської міської ради №933-VII від 30.06.2016, у преамбулі та розділі "Місцезнаходження сторін" договору оренди змінено назву Орендодавця з Комунального підприємства "Гідропарк "Лузанівка" на Комунальне підприємство Одеської міської ради "Узбережжя Одеси"; викладено пункт 1.1 договору №01 від 16.02.2014 в наступній редакції: "1.1 Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 46,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 168/5. Характеристика об`єкта оренди наводиться у технічному паспорті, виданому КП "ОМБТІ та РОН" 02 квітня 2003 року. Експертна оцінка об`єкта оренди становить 627268,33 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції). Звіт про незалежну оцінку вартості об`єкта оренди складений станом на 18 січня 2017 р. ТОВ "Перспектива експерт" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №16007/14, виданий 07 лютого 2014 р. Фондом державного майна України)"; продовжено термін дії вищенаведеного договору оренди до 16.12.2019, а також викладено пункт 2.1 останнього в наступній редакції: "2.2 За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 11290,83 грн (без урахування податку на додану вартість) та є базовою ставкою орендної плати за місяць"; всі інші умови договору оренди залишені без змін.
14.07.2017 між Комунальним підприємством Одеської міської ради "Узбережжя Одеси" та Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною укладено додатковий договір №3 про внесення змін до договору №01 від 16.02.2014, згідно з яким пункт 1.1 договору №01 від 16.02.2014 викладено в іншій редакції, а саме:                         "1.1 Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування    нежитлове приміщення загальною площею 46,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 168/5. Характеристика об`єкта оренди наводиться у технічному паспорті, виданому КП "ОМБТІ та РОН" 02 квітня 2003 року. Експертна оцінка об`єкта оренди становить 752722 грн без урахування ПДВ та індексу інфляції. Звіт про незалежну оцінку вартості об`єкта оренди складено станом на 18 січня 2017 р. ТОВ "Перспектива експерт" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №16007/14, виданий 07 лютого 2014 р. Фондом державного майна України)", а також замінено у додатку до вищевказаного договору оренди арифметичну помилку у розрахунку експертної вартості об`єкта з 627268,33 грн на 752722 грн.
Додатковим договором №4 від 25.02.2019 про внесення змін до договору №01 від 16.02.2014, укладеним між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною, було змінено назву Орендодавця за вказаним договором оренди на Департамент комунальної власності Одеської міської ради та узгоджено, що з 01.01.2018 Орендар перераховує орендну плату у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на рахунки Орендодавця та Балансоутримувача (КП "Узбережжя Одеси"), при цьому розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок Балансоутримувача та Орендодавця проводиться Орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста на відповідний бюджетний рік. Крім того, відповідно до даного додаткового договору пункти 1.2, 2.1 та абзац 1 пункту 2.2 договору №01 від 16.02.2014 викладено в новій редакції, зокрема:
-"1.3. Продовжити термін дії цього договору з 25 лютого 2019 року до 25 січня       2022 року";
-"2.1. Орендна плата визначається на підставі Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку орендної плати за майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси, затвердженої рішенням Одеської міської ради від 30.01.2019 №4214-VII";
-"2.2. За об`єкт оренди Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 25.02.2019 у сумі 5837,50 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць".
З матеріалів справи також вбачається, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц, яке набрало законної сили 01.10.2013, задоволено позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визначення часток співвласників у праві спільної часткової власності; визначено розмір частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на бар-кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташований у м. Одеса, пляж "Лузанівка" в розмірі 93/100; визначено розмір частки територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради у праві спільної часткової власності на бар-кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" розташований у м. Одеса, пляж "Лузанівка" в розмірі 7/100; визнано за ОСОБА_1 право власності на 93/100 частин бара-кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" (пляж "Лузанівка", м. Одеса), що в цілому складається: перший поверх: зала-1 площею 285,1 кв.м; 2 - веранда площею 35 кв.м; 3 - коридор площею 6,4 кв.м; 4 - туалет площею 1,1 кв.м; 5 - туалет площею 1,1 кв.м; 6 - туалет площею 1,1 кв.м; 7 - туалет площею 2,1 кв.м; 8 - серверовочна площею 6,3 кв.м; 9 - цех площею 6,3 кв.м; 10 - цех площею 7,1 кв.м; 11 - мийка площею 3,7 кв.м; 12 - цех площею 20,5 кв.м; 13 - холодильна камера площею 3,2 кв.м; 14 - склад площею 7,7 кв.м; 15 - склад площею          8,5 кв.м; 16 - цех площею 24,7 кв.м; 17 - кабінет площею 10,6 кв.м; 18 - туалет площею      1,2 кв.м; 19 - туалет площею 1,1 кв.м; 20 - туалет площею 1,3 кв.м; другий поверх: 1 - сходи площею 11,4 кв.м; 2 - зала площею 142,6 кв.м; 3 - туалет площею 1,4 кв.м; 4 - коридор площею 3,3 кв.м; 5 - вентиляційна камера площею 5 кв.м; тераса площею 24,9 кв.м, загальною площею 578,1 кв.м, основною площею 467,5 кв.м, що складає 93/100 частин бара-кафе; визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на 7/100 частин бара-кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (пляж " Лузанівка", м. Одеса ), що складається: перший поверх: зала-1 площею 45,6 кв.м.
Під час розгляду справи №523/12147/13-ц Суворовським районним судом м. Одеси було встановлено наступні обставини.
01.06.1998 між Панченко Ольгою Миколаївною та Суворовською районною адміністрацією було укладено договір оренди майна, а саме бара-кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Лузанівка" .
В подальшому вказане нерухоме майно відповідно до розпорядження Суворовської районної адміністрації №402/1р. від 15.05.2000 було передано на баланс Комунальному підприємству "Гідропарк "Лузанівка". 
15.02.2003 між Комунальним підприємством "Гідропарк "Лузанівка" та Панченко Ольгою Миколаївною було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 42,2 кв.м. 
На підставі вищенаведеного договору оренди та з дозволу Комунального підприємства "Гідропарк "Лузанівка" ОСОБА_1 за власні кошти та кошти Панченко Ольги Миколаївни здійснено добудову до існуючого об`єкту нерухомого майна, а саме: збудовано 270,76 кв.м площі, що складає 17/20 частин зазначеного нерухомого майна, при цьому у Одеської міської ради залишилось 46,5 кв.м, що складає 3/20 частин.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2005 у справі №2-4472/2005 визнано дійсним договір купівлі-продажу 17/20 частин бара-кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 05.03.2005, укладений між ОСОБА_1 та Панченко Ольгою Миколаївною , та визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/20 частин бару-кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною прощею 270,76 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пляж "Лузанівка" . На підставі даного рішення було внесено відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджено витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №7910305 від 28.07.2005, виданим Комунальним підприємством "ОМБТІ та РОН". 
Крім того, право власності ОСОБА_1 на 17/20 частин бару-кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " було підтверджене рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2009 у справі №2-2566/09.
19.02.2015 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради було зареєстровано право комунальної власності на 7/100 кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать наявні у матеріалах даної справи копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №34035336 від 23.02.2015 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №225453639 від 24.09.2020.
В адресованій Панченко Ользі Миколаївні претензії №01-13/3615 від 05.08.2019 Департамент комунальної власності Одеської міської ради вимагав у місячний строк погасити заборгованість з орендної плати за договором №01 від 16.02.2014 у сумі   241610,42 грн та пеню у розмірі 22711,24 грн, а також повідомив про те, що у разі невиконання зазначених вимог останній буде змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості з урахування інфляційних втрат та відсотків річних, а також штрафних санкцій.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором №01 від 16.02.2014 у загальній сумі 244351,76 грн, з яких: 226604,35 грн основної заборгованості і 17747,41 грн пені, про розірвання вказаного договору та про виселення Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни з нежитлового приміщення загальною площею 46,5 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка" (вул. Миколаївська дорога, 168/5 ), а за зустрічним позовом - про визнання договору №01 від 16.02.2014 недійсним.
Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви, місцевий господарський суд виходив з відсутності правових підстав для визнання договору №01 від 16.02.2014 недійсним, оскільки Одеська міська рада через уповноважену установу - Комунальне підприємство "Гідропарк "Лузанівка" розпорядилась майном, яке належить територіальній громаді м. Одеси на праві комунальної власності та яке має індивідуальні ознаки, визначені чинним рішенням Суворовського районного суду  м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц, у зв`язку з чим при укладенні з відповідачем вищенаведеного договору оренди були дотримані вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна", при цьому суд першої інстанції зауважив на доведеності Департаментом комунальної власності Одеської міської ради факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною прийнятих на себе зобов`язань за вищенаведеним договором оренди у зв`язку з систематичним невиконанням останньою обов`язку щодо внесення орендної плати, що зумовило правомірність заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати та пені, а також про розірвання вказаного договору, у той час як вимога позивача за первісним позовом про виселення задоволенню не підлягає з огляду на те, що частки ОСОБА_1 та територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради у спірному майні не виділені в натурі відповідно до норм частини першої статті 364 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Враховуючи предмети первісного та зустрічного позовів, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово розглянути вимогу Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни про визнання договору №01 від 16.02.2014 недійсним, оскільки від вирішення питання про задоволення даної вимоги фактично залежить можливість задоволення позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, що обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом прийнятих на себе зобов`язань за оспорюваним договором.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд  будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №01 від 16.02.2014 є договором найму (оренди) комунального майна.
Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про оренду державного та комунального майна").
Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотною умовою договору оренди є, зокрема, об`єкт оренди.
Обґрунтовуючи наявність правових підстав для визнання договору №01 від 16.02.2014 недійсним, Фізична особа-підприємець Панченко Ольга Миколаївна посилається на те, що вказаний договір не відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки необхідними умовами для укладення відповідного правочину є належність об`єкта оренди до комунальної власності та його індивідуальна визначеність, у той час як оспорюваним правочином передбачено передання в тимчасове користування об`єкта нерухомого майна, який станом на час укладення даного договору не перебував у комунальній власності.
Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц, яке набрало законної сили 01.10.2013, було, зокрема, визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі     Одеської міської ради право власності на 7/100 частин бара-кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" (пляж "Лузанівка", м. Одеса), що складається з нежитлового приміщення - зала площею 45,6 кв.м, розміщеного на першому поверсі.
Вказане судове рішення мотивоване правом кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України.
Отже, станом на час укладення між сторонами оспорюваного договору №01 від 16.02.2014, об`єктом оренди за яким стало вищенаведене нежитлове приміщення, право комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на вказаний об`єкт нерухомого майна було підтверджене чинним судовим рішенням, яке у розумінні приписів законодавства вважається належним правовстановлюючим документом.
За таких обставин, доводи апелянта про неналежність об`єкту оренди - нежитлового приміщення загальною площею 46,5 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, Суворовський район, пляж "Лузанівка" (вул. Миколаївська дорога, 168/5), до об`єктів права комунальної власності є необґрунтованими.
Твердження скаржника про відсутність індивідуальної визначеності наданого йому у користування на підставі договору №01 від 16.02.2014 нежитлового приміщення апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки вищезазначеним заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц визначено достатні для індивідуалізації об`єкта нерухомого майна ознаки, зокрема, адресу, площу, функціональне призначення та місце розташування останнього, а тому вказане приміщення могло виступати об`єктом оренди.
Крім того, вищевказані індивідуалізуючі ознаки нежитлового приміщення (адреса, площа, функціональне та цільове призначення, місце розташування) викладені безпосередньо в самому оспорюваному договорі, при цьому сторонами в абзаці 2 пункту 1.1 договору №01 від 16.02.2014 узгоджено, що інші більш детальні характеристики об`єкта оренди наведені у відповідному технічному паспорті.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Одеська міська рада через уповноважену установу - Комунальне підприємство "Гідропарк "Лузанівка" шляхом укладення договору №01 від 16.02.2014 розпорядилась майном, яке належить до комунальної власності, та яке має індивідуальні ознаки, визначені у чинному рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц та безпосередньо у змісті вказаного договору оренди, у зв`язку з чим укладення оспорюваного договору жодним чином не суперечило вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Судом апеляційної інстанції також враховується, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази (зокрема, матеріали листування, додаткові угоди тощо) на підтвердження того, що Фізична особа-підприємець Панченко Ольга Миколаївна під час або після укладення оспорюваного договору не розуміла, яке саме майно та якої форми власності передавалося останній у користування, натомість, як вбачається з наданого Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розрахунку заборгованості, позивач за зустрічним позовом у вересні 2019 року, тобто трохи більше, ніж через п`ять з половиною років після укладення оспорюваного договору, здійснював фактичні дії щодо його виконання а саме: частково сплатив орендну плату.
Посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції факту проведення реконструкції кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1", який підтверджується технічним паспортом від 15.05.2013, виготовленим Товариством з обмеженою відповідальністю "Нове бюро технічної інвентаризації", апеляційним господарським судом до уваги не приймається, адже, по-перше, обставини проведення добудови до вказаного кафе-бару не потребували повторного дослідження та оцінки в межах даної справи внаслідок їх відображення у чинному рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 19.09.2013 у справі №523/12147/13-ц, тим більше, що зазначене рішення місцевого загального суду, власне, і було ухвалено у зв`язку з необхідністю визначення часток співвласників ( ОСОБА_1 та територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради) у праві спільної часткової власності в результаті проведення відповідної добудови; по-друге, сам по собі факт проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна одним із співвласників жодним чином не зумовлює автоматичного припинення права власності іншого співвласника на вказаний об`єкт нерухомості.
Стосовно доводу Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни щодо відсутності акту приймання передачі об`єкта оренди за договором №01 від 16.02.2014 колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір №01 від 16.02.2014 фактично є договором оренди, який укладався в новій редакції, оскільки підписанню останнього передувала наявність низки інших договорів найму (оренди) комунального майна, укладених між Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною та Суворовською районною адміністрацією (договір оренди майна №153/92 від 01.06.1999), а також між позивачем за зустрічним позовом та Комунальним підприємством "Гідропарк "Лузанівка", правонаступником якого у спірних правовідносинах є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (договори оренди від 14.04.2000 та №1 від 15.02.2003), при цьому під час фактичної передачі у користування Фізичній особі-підприємцю Панченко Ользі Миколаївні спірного об`єкта нерухомого майна комунальної форми власності на підставі найпершого з усіх договорів найму - договору оренди майна №153/92 від 01.06.1999 сторонами вказаного правочину було складено та підписано без зауважень акт приймання-передачі майна б/н від 01.06.1999.
Південно-західний апеляційний господарський суд враховує, що вищенаведені договір оренди майна №153/92 від 01.06.1999 та складений на його виконання акт приймання-передачі не містили відомостей щодо площі об`єкту оренди, який передавався у користування, між тим даний недолік в подальшому був усунутий у нових редакціях відповідних договорів оренди.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
За таких обставин, керуючись критерієм вірогідності доказів та беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження повернення Фізичною особою-підприємцем Панченко Ольгою Миколаївною об`єкта оренди, переданого їй за актом приймання-передачі майна б/н від 01.06.1999, будь-якому з орендодавців (Суворовській районній адміністрації, Комунальному підприємству "Гідропарк "Лузанівка" або Департаменту комунальної власності Одеської міської ради), враховуючи поведінку позивача за зустрічним позовом у вигляді подальшого послідовного укладення нею договорів оренди від 14.04.2000, від 15.02.2003, від 16.02.2014 та додаткових угод до останнього, а також часткового перерахування скаржником орендної плати, що  підтверджує відсутність заперечень апелянта щодо наявності у нього в оренді даного майна, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає доведеним факт перебування спірного нежитлового приміщення у користуванні Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними твердження апелянта про те, що кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1", в якому розміщене спірне нежитлове приміщення комунальної форми власності загальною площею 46,5 кв.м, є об`єктом комунально-приватного партнерства відповідно до положень Закону України "Про державно-приватне партнерство", враховуючи наступне.
Організаційно-правові засади взаємодії державних партнерів з приватними партнерами та основні принципи державно-приватного партнерства на договірній основі регламентовані Законом України "Про державно-приватне партнерство".
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про державно-приватне партнерство" державно-приватне партнерство - це співробітництво між державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами в особі відповідних державних органів, що згідно із Законом України "Про управління об`єктами державної власності" здійснюють управління об`єктами державної власності, органів місцевого самоврядування, Національною академією наук України, національних галузевих академій наук (державних партнерів) та юридичними особами, крім державних та комунальних підприємств, установ, організацій (приватних партнерів), що здійснюється на основі договору в порядку, встановленому цим Законом та іншими законодавчими актами, та відповідає ознакам державно-приватного партнерства, визначеним цим Законом. 
До ознак державно-приватного партнерства належать: 1) створення та/або будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт та технічне переоснащення) об`єкта державно-приватного партнерства та/або управління (користування, експлуатація, технічне обслуговування) таким об`єктом; 2) довготривалість відносин (від 5 до 50 років); 3) передача приватному партнеру частини ризиків у процесі здійснення державно-приватного партнерства; 4) внесення приватним партнером інвестицій в об`єкт державно-приватного партнерства (частина третя статті 1 Закону України "Про державно-приватне партнерство").
В силу абзацу 3 частини четвертої статті 7 Закону України "Про державно-приватне партнерство" на об`єкт державно-приватного партнерства протягом строку дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, не поширюється законодавство України про оренду державного та комунального майна, а також законодавство України, що регулює порядок списання такого майна. Умови передачі зазначених об`єктів в оренду та порядок його списання регулюються договором, укладеним в рамках державно-приватного партнерства.
Отже, державно-приватне партнерство в Україні - це система відносин між державним та приватним партнерами, при реалізації яких ресурси обох партнерів об`єднуються з відповідним розподілом ризиків, відповідальності та винагород (відшкодувань) між ними, для взаємовигідної співпраці на довгостроковій основі у створенні (відновленні) нових та/або модернізації (реконструкції) існуючих об`єктів, які потребують залучення інвестицій, та у користуванні (експлуатації) такими об`єктами. 
При цьому Закон України "Про державно-приватне партнерство" передбачає реалізацію відповідних проектів виключно шляхом укладення договору між державним і приватним партнером.
Таким чином, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження існування договору щодо будівництва (реконструкції) розташованого на пляжі "Лузанівка" у м. Одеса кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1", який був би укладений в межах державно-приватного партнерства, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розповсюдження на спірні орендні правовідносини приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а не Закону України "Про державно-приватне партнерство".
Колегія суддів також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції Департаментом комунальної власності Одеської міської ради у відзиві на зустрічну позовну заяву №01-13/469 від 07.02.2020 (вх.№3489/20 від 10.02.2020) було заявлено клопотання про застосування до позовної вимоги Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна   давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Отже, беручи до уваги необґрунтованість позовної вимоги про визнання договору №01 від 16.02.2014 недійсним, підстави для застосування до вказаної вимоги наслідків спливу строку позовної давності відсутні.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
За умовами частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.
Частиною третьою статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
Згідно з частиною третьою статті 285, частинами першою та четвертою статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини перша, п`ята статті 762 Цивільного кодексу України).
Пунктом 2.4 договору №01 від 16.02.2014 передбачено, що Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
Відповідно до пункту 4.2 договору №01 від 16.02.2014 протягом дії цього договору Орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно вносити орендну плату.
Таким чином, враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №01 від 16.02.2014, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення відповідачем за первісним позовом оплати за вказаним договором, що зумовлює наявність у останнього відповідної заборгованості, Південно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши правильність наданого позивачем за первісним позовом розрахунку суми основної заборгованості, погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 226604,35 грн заборгованості з орендної плати за вищенаведеним договором.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також зазначає, що невиконання вищезазначеного зобов`язання правильно кваліфіковане місцевим господарським судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а відповідача визнано таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У пункті 5.2 договору №01 від 16.02.2014 узгоджено, що за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.
Перевіривши проведений позивачем за первісним позовом розрахунок суми пені, апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правильним, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 17747,41 грн пені, нарахованої у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом прийнятих на себе зобов`язань за договором №01 від 16.02.2014.
Відповідно до частини третьої статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін; на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини перша-четверта статті 188 Господарського кодексу України).
Статтею 783 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.
При цьому повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, що вона розраховувала при укладанні договору.
Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом.
Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію -значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Положеннями статті 782 Цивільного кодексу України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Визначена статтею 782 Цивільного кодексу України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця. 
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2002  від 09.07.2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Отже, норми чинного законодавства України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору, а відтак право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною першою статті 782 Цивільного кодексу України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.
Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, тобто способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.
В силу частини третьої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Вказана норма Закону України "Про оренду державного та комунального майна" застосовується з урахуванням наведених вище загальних положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.
Отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди комунального майна орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні відповідного договору оренди об`єкта комунальної форми власності.
З огляду на викладене, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як невнесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання зазначеного договору оренди в судовому порядку. У разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати протягом трьох місяців позивачу необхідно довести факт такої несплати та її триваючий характер (протягом трьох місяців).
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 21.01.2020 у справі №914/252/19 та від 13.11.2019 у справі №908/1399/17.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано апелянтом, протягом більше, ніж 10 місяців поспіль, а саме: з листопада 2018 року по вересень 2019 року, Фізична особа-підприємець Панченко Ольга Миколаївна взагалі не сплачувала орендну плату за договором №01 від 16.02.2014, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про розірвання вказаного договору у зв`язку з істотним порушенням відповідачем за первісним позовом умов останнього.
Водночас колегія суддів зауважує, що в силу положень частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, при цьому апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни не містить вимог щодо перегляду оскаржуваного рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про виселення, а тому апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/3802/19 у вказаній частині Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.
Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 12.11.2020 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Панченко Ольги Миколаївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/3802/19 - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Панченко Ольгу Миколаївну.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 15.03.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук