Справа № 150/88/19
Провадження № 22-ц/801/132/2021
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цимбалюк Л. П.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року	Справа № 150/88/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,  
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача – ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон Олександр Петрович, про визнання договору купівлі - продажу недійсним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Цимбал Л. П. в приміщенні суду, -

в с т а н о в и в :

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача – ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон О. П., про визнання договору купівлі - продажу недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2011 році позивачу виповнилось 81 рік і вона проживала одна. На праві приватної власності їй належав житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 , яка є дружиною племінника позивача, запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її своїм доглядом, харчуванням, утриманням її будинку та земельної ділянки в належному стані. Замість цього, ОСОБА_2 попросила відписати їй належний позивачу житловий будинок. 
Позивач погодилась і 02 березня 2011 року в Чернівецькій нотаріальній конторі позивачем було підписано договір, як вияснилось договір купівлі-продажу, а не договір довічного грошового утримання житлового будинку, за 5000 грн.
Разом з тим, з 2016 року відповідач почала нехтувати своїми обов`язками стосовно позивача та не доглядала її взагалі.
Стверджує, що договір купівлі-продажу 02 березня 2011 року позивач вчинила під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 .. На такі умови, що зазначені у спірному договорі позивач би не погодилась і не вчинила б правочин. Тому, позивач в момент підписання договору діяла під впливом обману.
Позивач не мала наміру продавати житловий будинок, і на це в неї не було волі, а іншого житла у неї не було.
Також зазначає, що відповідно до умов договору купівлі-продажу, позивач не передавала відповідачу житловий будинок, а відповідач не передавала позивачу грошові кошти.
Виходячи з наведеного, положень частини третьої, п`ятої статті 203, 229, 230 ЦК України, з урахуванням уточнених позовних вимог /а. с. 133/, ОСОБА_1 просила суд:
-визнати договір купівлі – продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, недійсним в частині 3/4 даного домоволодіння або 75% та застосувати двосторонню реституцію, повернувши сторони договору в початковий стан.
21 березня 2020 року на адресу Чернівецького районного суду Вінницької області відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності /а. с. 42-43/.
17 квітня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про поновлення строку для звернення до суду з тих підстав, що про наявність договору купівлі-продажу позивач дізналась у 2017 року при розгляді позову ОСОБА_3 до неї про визнання договору купівлі-продажу недійсним. /а. с. 76/.
Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2019 року залучено до участі у справі приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсона О. П. у якості третьої особи без самостійних вимог /а. с. 47-49/.
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано недійсним договір купівлі – продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, в частині 3/4 даного домоволодіння або 75% та застосовано двохсторонню реституцію, повернувши сторони договору в початковий стан.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесяти восьми) гривень 40 копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки задовольнив позов з інших підстав, ніж ті, що зазначені правовою підставою в позові, чим порушив принцип диспозитивності. Позивач заяви про зміну підстави позову до суду не подавала. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі – продажу вчинений під впливом обману, тоді як суд визнав недійним спірний договір з підстави вчинення його під впливом помилки.
Суд першої інстанції, встановивши факт вчинення спірного правочину під впливом помилки з боку ОСОБА_1 , взяв до уваги докази, які свідчать про її стан здоров`я через сім – дев`ять років після укладання спірного правочину.
Також зазначається, що під час розгляду іншої справи № 150/238/17 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надала пояснення щодо укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, отримання нею коштів в сумі 5000 грн за продаж будинку. Позов вважала безпідставним та просила відмовити в його задоволенні.
Судом першої інстанції не надано правову оцінку п. 2.1 договору купівлі-продажу від 02 березня 2011 року, згідно якого продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 грн, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.
Судом першої інстанції не вирішено заяву відповідача про застосування строку позовної давності.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її адвокат Шишковська А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить оригінал повістки, який знаходиться у ОСОБА_3 та який був оглянутий судом. Суду ОСОБА_3 пояснила, що повістка надійшла на адресу ОСОБА_1 з якою вони разом проживають, і остання знає про судове засідання, однак через свій похилий вік вона не змогла бути присутньою у суді. 
ОСОБА_3 та її адвокат просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі вставнолено наступні обставини.
Після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 проживала одна, часто хворіла на ІХС, гіпертонію другого ступеню, атеросклеротичний міокардіосклероз, склероз судин головного мозку, деформуючий остеоартроз колінних суглобів, цукровий діабет другого типу /а. с. 6/.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належав житловий будинок з пригосподарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 /а. с. 24/.
02 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 грн. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон О. П. /а. с. 24/.
Відповідно до актуальної інформації про право власності ОСОБА_2 являється власником (приватна форма власності) 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , дата та час державної реєстрації – 06.04.2017 року, підставою виникнення права власності є договір купівлі – продажу житлового будинку, серія та номер 228, виданий 02.03.2011 року, видавник Чернівецький районний нотаріальний округ Вінницької області /а. с. 12/.
Відповідно до довідки, виданої виконкомом Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 28.01.2019 року, ОСОБА_1 проживає одна по АДРЕСА_1 /а. с. 8/.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11.12.2017 року (справа № 150/238/17 (провадження № 22-ц/772/2597/2017), яке залишене без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2020 року (справа № 150/238/17 (провадження № 61-2800св18), рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 19.08.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 за законом право власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також визнано в цій частині частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 02.03.2011, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Суперсон О.П. В іншій частині рішення залишити без змін /а. с. 94-97/.
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 13.04.2018 року по справі №150/738/17 (провадження по справі №2-о/150/1/18) в задоволенні заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Гонтівської сільської ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна – відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку було вчинено під впливом помилки. Продавець ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, що вплинуло на її волевиявлення. Обставинами, які вказують на помилку, суд також вважав вік позивача – 81 рік, її стан здоров`я (поганий слух, вікові хвороби, тощо) та потреба у зв`язку із цим у догляді та сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна та продовження позивачки проживати у спірному будинку.
Суд при цьому звертає також увагу на те, що помилка не є наслідком власного недбальства  ОСОБА_1  чи то незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін. Дана помилка стосується природи правочину, прав та обов`язків сторін. ОСОБА_1 , укладаючи договір, мала зовсім інше уявлення щодо обсягу її прав та обов`язків, які реально випливають з укладеного договору купівлі - продажу. 
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено судом першої інстанції за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Судом першої інстанції встановлено, що 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продаж житлового будинку, продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 гривень. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон О. П..
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень (стаття 1 цього Закону).
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3262-IV кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону № 3262-IV).
Відповідно до змісту рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 серпня 2017 року у справі № 150/238/17, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування вбачається, що ОСОБА_1 в судовому засідання показала, що вона була власником житлового будинку АДРЕСА_1 , 2011 року нею було укладено із відповідачем договір купівлі-продажу, який посвідчено в нотаріальному порядку. Сторонами було погоджено та виконано умови договору, що передбачені в договорі.
Згідно з частиною другою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України вставнолено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вінницький апеляційний суд вважає, що позивачем не надано суду доказів про наявність у неї на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення позивачем своїх дій. 
При посвідчені договору купівлі-продажу нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 .. Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір купівлі-продажу. Позивач не надала належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про її утримання, а також не надала жодного доказу на підтвердження помилки з її боку щодо природи договору купівлі-продажу.
Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу від 02 березня 2011 року, продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 грн, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.
Таким чином, позивач мала намір на укладення саме договору купівлі-продажу, а не іншого правочину.
У судовому засіданні ОСОБА_2 колегії суддів пояснила, що спірний будинок вона купувала для свого сина, який працює за кордоном, у будинку зроблено ремонт, крім того позивачка проживає у літній кухні і її ніхто не має наміру висиляти. Обставини про здійснення у будинку відповідачем ремонту, проживання позивачки у літній кухні підтвердила і третя особа ОСОБА_3 . 
З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність настання реальних наслідків договору купівлі-продажу будинку є помилковим. 
Окрім цього, задовольняючи позовні вимоги позивачки, судом першої інстанції не вирішив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, чим допустив порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Задовольняючи позов, суд першої інстанції не вирішив заяву відповідача про застосування строку позовної давності, що є порушенням норм процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.
Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності судом апеляційної інстанції не вирішується, оскільки колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача – ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон Олександр Петрович, про визнання договору купівлі - продажу недійсним, - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року,