ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року	Львів	Справа № 300/2302/20 пров. № А/857/553/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                         Шинкар Т.І.,
суддів                                                                           Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Могила А.Б.), ухвалене у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Івано-Франківську 16 листопада 2020 року у справі №300/2302/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

10.09.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати вчасно і в повному обсязі грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.12.2017, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоплачену грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 12581,50 грн. за період з 2016 року по 2017 рік включно, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 18.12.2017 по 13.08.2020 у сумі 473 310,14 грн., стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 13.08.2020 по день винесення рішення судом з врахуванням вказаних позивачем розрахунків.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування в повному обсязі та невиплати вчасно ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2017 рік включно, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2017 рік в сумі 1911 (одна тисяча дев`ятсот одинадцять) грн. 13 коп.; стягнено з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 18.12.2017 по 16.11.2020 в сумі 5 937 (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 62 коп. В задоволенні решти позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов. Суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період та вказав, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач мав провести з позивачем усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте лише 13.08.2020 відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік в сумі 4442,22 грн., а розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, у спірних правовідносинах, розраховується відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем протиправно не включено до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою КМУ від 22 вересня 2010 року № 889. Суд першої інстанції вказав, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вчасно, та, як встановлено судом, в повному обсязі компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка з врахуванням принципу співмірності та істотності частки недоплаченої суми коштів порівняно із середнім заробітком, за час затримки розрахунку позивачеві становить 5 937,62 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України просить ухвалити нове рішення, яким частково скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у частині задоволення позовних вимог та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294, та щомісячна додаткова грошова винагорода, визначена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, різні за своєю природою та підставами виплати. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував постанову Вищого адміністративного суду України від 22.07.2015 у справі №К/800/25646/15.
ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2017 рік в сумі 1911 (одна тисяча дев`ятсот одинадцять) грн. 13 коп. та в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 18.12.2017 по 16.11.2020 в сумі 5 937 (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 62 коп. та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України доплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2017 рік в сумі 8583 грн. 83 коп.; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2017 по 13.08.2020 в сумі 473310,14 грн.; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.08.2020 по день винесення рішення судом апеляційної інстанції з врахуванням проведених скаржником розрахунків, зокрема розміру середньоденного заробітку у розмірі 714 грн. 97 коп. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виплачена винагорода за участь в АТО, яка виплачувалась щомісячно, має характер щомісячної грошової винагороди, входила до складу грошового забезпечення, так само як і одноразова премія у якості заохочення особового складу, яка виплачувалась щомісячно. Скаржник вказує, що суд першої інстанції не досліджував всі обставини справи, які мали юридичне значення, не враховував дії, спрямовані на отримання грошової компенсації за відпустку. Зазначає, що з об`єктивних причин не міг звернутись до відповідача раніше з заявою про виплату грошової компенсації. 
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, вказавши, що вважає доводи такої необґрунтованими, а вимоги апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України безпідставними.
Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, керуючись статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 01.10.2015 №199 ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини на всі види забезпечення, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2015 № 67 о/с прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію з 01.10.2015 та призначено на посаду старшим кулеметником 1-го відділення 2-го взводу оперативного призначення 3-ї роти оперативного призначення 1-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов» з присвоєнням первинного військового звання «солдат» (копія витягу з наказу) (а.с.14).
ОСОБА_1 з 09.10.2015 по 16.11.2015, з 22.11.2015 по 01.03.2016, з 18.03.2016 по 26.05.2016, 26.06.2016 по 06.07.2016, з 22.07.2016 по 31.08.2016, з 16.09.2016 по 29.09.2016, з 08.10.2016 по 21.10.2016, з 01.11.2016 по 12.03.2017, з 12.04.2017 по 30.07.2017, з 10.08.2017 по 17.12.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції (а.с.17).
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 18.12.2017 № 268, старшого солдата ОСОБА_1 , старшого навідника 3-го вогневого розрахунку мінометного взводу 3-ї роти оперативного призначення 1-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов», наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2017 № 127 о/с звільненого з військової служби відповідно до ч.ч. 6, 8 ст.26 (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з усіх видів забезпечення з 18.12.2017. Направлено на військовий облік до Рогатинського РВК Івано-Франківської області. Вислуга років на військовій службі станом на 18.12.2017 становить: календарна - 02 роки           02 місяці 17 днів, пільгова – 06 років 0 місяців 23 днів, безперервна 03 роки 03 місяці 25 днів (копія витягу з наказу) (а.с.15-16).
Як встановлено судом першої інстанції, у липні 2020 року звернувся із заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Листом від 27.07.2020 №40/57/32-2825 відповідачем повідомлено позивачу, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки», статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2016 по 2017 рік буде виплачена після надходження коштів (а.с.20).
13.08.2020 ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку учасника бойових дій у сумі 4442,22 грн.
Вважаючи, що грошова компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку учасника бойових дій виплачена у меншому розмірі від належного, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.
Відповідач не заперечує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні додаткової відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказана правова позиція висловлена в рішенні Верховного Судом у зразковій справі №620/4218/18 від 21 серпня 2019 року, яке набрало законної сили. Висновки Верховного Суду у вказаній зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи на день виключення позивача із списків особового складу частини відповідач не виплатив грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2016-2017 роки, чим допустив протиправну бездіяльність. Така компенсація виплачена 13.08.2020.
Зі змісту поданого позову судом першої інстанції встановлено, що позивач не погоджується із розміром виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, з посиланням на абзац 1 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, яким встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Для розрахунку середнього заробітку згідно вказаного пункту Постанови №100 береться середня заробітна плата за останні 12 календарних місяців, проте, враховуючи, що позивач був військовослужбовцем, порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які займають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України визначено спеціальним нормативно – правовим актом - Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 638 від 04.07.2014, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, (далі – Інструкція №638).
Відповідно до пункту 36.10 Інструкції №638 грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Аналогічне положення в подальшому закріплено у пункті 10 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200.
Як встановлено з відзиву на позовну заяву, розрахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 за 2016-2017 роки проводився наступним чином: 4832 грн. (місячне грошове забезпечення): 30 (календарні дні) *28 (невикористані дні додаткової відпустки) – 1,5% (військовий збір). 
При цьому, місячне грошове забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 складалось з посадового окладу – 565 грн., окладу за військове звання – 35 грн., надбавки за вислугу років у розмірі 10 % - 60 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 % - 330 грн. , премії у розмірі 680% - 3842 грн., що у сумі 4832 грн. 
Не враховано до складу місячного грошового забезпечення виплачена позивачу щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 75 % - 3624 грн., винагорода за участь в АТО, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та одноразова премія у якості заохочення особового складу.
Так, відповідно до долученої до матеріалів справи Довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2020 №1027 нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2017 року складалось з посадового окладу – 565 грн., окладу за військове звання – 35 грн., надбавки за вислугу років у розмірі 10% - 60 грн., надбавки за ВОВЗ у розмірі 50% - 330 грн., премії за листопад 2017 року у розмірі 680% - 3842 грн. (така виплачена у грудні 2017 року). Також у листопаді 2017 року ОСОБА_1 нараховані та виплачені щомісячна додаткова грошова винагорода за жовтень 2017 року у розмірі 75% - 3624 грн., винагорода за участь в АТО за жовтень 2017 року у розмірі 3500 грн., одноразова премія у якості заохочення особового складу у розмірі 2000 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 4832 грн. 
У грудні ОСОБА_1 нараховано та виплачене грошове забезпечення, яке складалось з посадового окладу – 328,06 грн., окладу за військове звання – 20,32 грн., надбавки за вислугу років у розмірі 10% - 34,84 грн., надбавки за ВОВЗ у розмірі 50% - 191,61 грн., премії за грудень 2017 року у розмірі 680% - 2230,81 грн. Також у грудні 2017 року ОСОБА_1 нараховані та виплачені щомісячна додаткова грошова винагорода за листопад 2017 року у розмірі 75% -    3624 грн., щомісячна додаткова грошова винагорода за грудень 2017 року у розмірі 75% - 2104,26 грн., винагорода за участь в АТО за листопад 2017 року у розмірі 3500 грн., одноразова премія у якості заохочення особового складу у розмірі 2000 грн., утримане грошове забезпечення за два календарних дні надлишково використаної щорічної основної відпустки за 2017 рік у розмірі – 563,73 грн. Винагорода за участь в АТО за грудень 2017 року у розмірі 1919,35 грн. виплачена у січні 2018 року.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.10.2020 №1026 місячне грошове забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби, з якого проводився розрахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки складалося з посадового окладу – 565 грн., окладу за військове звання –     35 грн., надбавки за вислугу років у розмірі 10% - 60 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% - 330 грн., премії 680% - 3842 грн. Загальний розмір – 4832 грн. За 2016-2017 роки кількість днів невикористаної додаткової відпустки, за яку ОСОБА_1 передбачена компенсація складає 28. Розрахунок вищезазначеної компенсації проводився таким чином: (4832/30х28) - 67,65 грн. (1,5% - військовий збір) = 4442, 22 грн.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено, зокрема, додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 15.
Водночас, пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», чинної на час виникнення спірних правовідносин, встановлювалась щомісячна додаткова грошова винагорода, зокрема, військовослужбовцям Національної гвардії.
Згідно з пунктом 2 зазначеної Постанови граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Оскільки перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 75% грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, нараховувалася і виплачувалася позивачу щомісяця, тобто мала безперервний характер, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо включення такої до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Щодо врахування при здійсненні розрахунку грошової компенсації за відпустку винагороди за участь в АТО, то відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.
Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 02.03.2016 №148 затверджено Інструкцію про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України в особливий період, під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях або проведення антитерористичної операції, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ якої винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.
Розмір винагороди визначається залежно від місць виконання завдань на підставі даних обліку військовослужбовців, які виконують завдання на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону оборони або в інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту (АТО).
Підтвердженням безпосередньої участі в АТО для виплати винагороди є витяг із наказу штабу АТО або штабу оперативно-тактичного угруповання про включення (виключення) військовослужбовця до (зі) складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО.
Таким чином, винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичний характер, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим, така винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення.
Аналогічно і одноразова премія у якості заохочення особового складу, яка мала одноразовий характер, а тому не входить до грошового забезпечення, з якого розраховується компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.
Щодо врахування рішення Вищого адміністративного суду України від 22.07.2015 у справі №К/800/25646/15, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, де зроблено висновок, що 
при обчисленні пенсії не враховується такий складовий елемент грошового забезпечення як одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від            26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки не входить до складу грошового забезпечення, але передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що аргументи відповідача про те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення є безпідставними.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 18.12.2017, тоді як грошова компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку учасника бойових дій ОСОБА_1 виплачена 13.08.2020, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період такої затримки.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що виплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік включно проведена відповідачем за заявою позивача фактично негайно, без ініціювання судового вирішення цього питання як спірного, однак, з огляду на встановленні судом першої інстанції обставини, не в повному обсязі.
В свою чергу, позивач з відповідною заявою звернувся лише у липні 2020 року, тобто понад два з половиною років з часу звільнення з військової служби, зняття з усіх видів забезпечення та виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . При цьому, будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом як першої так і апеляційної інстанції не встановлено, в матеріалах справи докази існування таких обставин відсутні.
Суд апеляційної інстанції, не заперечуючи того, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, вважає за необхідне вказати, що у спірних відносинах як позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, так і інтереси відповідача як роботодавця повинні бути враховані, тобто повинен бути дотриманий розумний баланс між інтересами обох сторін спору.
Проте позивачем, на обґрунтування заявлених позовних вимог не доведено, що звернення до відповідача, щодо отримання компенсаційних сум у зазначений час, не було штучним створенням умов, для збільшення суми середнього заробітку за період затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.
Таким чином, оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вчасно, та, як встановлено судом першої інстанції, в повному обсязі компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, дії позивача і відповідача у спірних правовідносинах, суд першої інстанції, з огляду на позицію Верхового Суду щодо проведення відповідного обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов вірного висновку, що за весь час затримки розрахунку з 18.12.2017 по 16.11.2020 позивачеві слід виплатити 5 937,62 грн., що, на переконання суду апеляційної інстанції, є належною сатисфакцією майнових прав позивача за встановлених обставин.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати позивачу на день виключення із списків особового складу частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виплати в подальшому такої компенсації не в повному обсязі, а також викладено мотиви підставності стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі №300/2302/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. В. Онишкевич