Номер провадження: 22-ц/813/1653/21 
Номер справи місцевого суду: 522/1252/14-ц
Головуючий у першій інстанції Івченко В.Б 
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.03.2021 року                                                                 м. Одеса

            Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                    при секретарі: Сіваченко Д.Р., 

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Бочевара М.П.,
відповідача ОСОБА_2 ,
 
             у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна та поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, - 
 
в с т а н о в и в:
 
23 січня 2014 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна.
Позовна заява мотивована тим, що з січня 2006 року вона та відповідач, який є громадянином США, проживали однією сім`єю, вели сумісне господарство, разом відпочивали, мали взаємні права та обов`язки, але так і не зареєстрували свої відносини  в органах реєстрації актів цивільного стану. 21 березня 2008 року у період проживання однією сім`єю у сторін народилася донька, ОСОБА_3 . Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, для поліпшення власних житлових умов вони разом  з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , які позивач вважала спільною сумісною власністю. Сторони більше не бажають проживати разом, однак відповідач спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю не визнає та вважає лише себе його власником.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_2 без реєстрації  шлюбу з 01 січня 2006 року по 25 грудня 2013 року, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , поділити майно шляхом виділення   ОСОБА_1 у власність квартири  АДРЕСА_1 , а квартиру АДРЕСА_2 залишити  у власності ОСОБА_2 , зобов`язати останнього сплатити ОСОБА_1 компенсацію в  сумі, яка дорівнює половині різниці ринкової вартості спірних квартир.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Бочевар Михайло Павлович  у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити уточнену позовну заяву в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали та вважали їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ніколи не проживав однією сім`єю з позивачем, так як з 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, громадянкою США ОСОБА_11 . Після народження доньки подарував позивачці  ОСОБА_1 трикімнатну квартиру, у якій могла б мешкати його донька, ОСОБА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 січня 2006 року по 25 грудня 2013 року. Суд визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на  1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Відповідач ОСОБА_2   оскаржив судові рішення у касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14 (провадження №61-11255св18) касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та поясненнях до апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою  для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Як передбачено статтею 60, частиною першою статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
Згідно із роз`ясненями які викладені в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до частини другої статті 70 ЦК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його  на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно із частиною 2  статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Судом першої інстанції із достовірністю встановлено, що відповідач ОСОБА_2   є громадянином Сполучених Штатів Америки, який постійно мешкає на території України, починаючи з 1993 року.
З січня 2006 року по грудень 2013 року сторони були пов`язані спільним побутом, вели сумісне господарство, разом відзначали свята та подорожували за кордон, виховували доньку ОСОБА_3 , тобто мали взаємні права та обов`язки, притаманні сім`ї. Шлюб в органах реєстрації актів цивільного стану не реєстрували, що підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , заявами мешканців суміжних квартир за адресою місця реєстрації позивача: АДРЕСА_3 та за адресою відповідача: АДРЕСА_4 , завірені житлово-експлуатаційними органами, чисельними фотокартками, на яких відповідач ОСОБА_2 зображений разом із позивачем ОСОБА_1 та їх сумісною донькою за різний період часу (т. 1, а.с. 146-150), наданою на запит суду відповіддю Державної прикордонної служби України стосовно перетинання позивачкою ОСОБА_1 державного кордону України, (т. 1, а.с. 188), письмовими пояснення ОСОБА_2 , наданими УІМ СУІМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Куцак В.В. від 19.11.2012р. (т. 1, а.с. 179-182).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданим  07 травня 2008 року, актовий запис №429.
13 лютого 2008 року ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, з 01 січня 2006 року по грудень 2013 року сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу,     були пов`язані спільним побутом, вели сумісне господарство, між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідачем ОСОБА_2 не доведено належними доказами того, що він перебував у шлюбі, зареєстрованому 10 липня 1979 року  у США, з громадянкою США ОСОБА_11 .
За період сумісного проживання однією сім`єю, за договорами купівлі-продажу від 13 лютого 2008 року сторонами було набуте у спільну сумісну власність нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , загальною площею - 69,9 кв.м. та квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 286,4 кв.м., яке підлягає розподілу. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції,    а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави   дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються  сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені   (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру     рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої  суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха     проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9  грудня 1994 року,  серія A, N 303-A, п. 29).    Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім  того, вмотивоване  рішення  дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою  інстанцією. Лише за  умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),   N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами   є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку,   за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні позивачем ОСОБА_1 , ні її представником, адвокатом Бочеваром М.П., не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюби та придбання майна внаслідок спільної праці.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня
 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті  74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Тому, при новому перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів враховує вказівки суду касаційної інстанції, письмові пояснення сторін у справі, їх представників, а також письмові документи, надані відповідачем ОСОБА_2 апеляційному суду, на підтвердження його заперечень проти позову.
Так, переглядаючи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2016 року, Верховний Суд у своєї постанові від 18 липня 2018 року по справі №522/1252/14 (провадження №61-11255св18) дійшов такого висновку: «суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) неповно встановив фактичні обставини справи. Відповідно до змісту свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_11 №12230 та афідевіту від 30 липня 2015 року, шлюб між вказаними особами був укладений 10 липня 1979 року. При цьому, свідоцтво про реєстрацію шлюбу містить інформацію про розірвання шлюбу між особами, які уклали шлюб, 07 березня 1979 року. Отже, апеляційний суд на підставі неналежних доказів встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не перебувають  у зареєстрованому шлюбі.
У відповідності до частини статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах, 18 березня 1970 року, судовий орган Договірної Держави може відповідно до положень законодавства цієї Держави шляхом надіслання судового доручення звернутися до компетентного органу другої Договірної Держави з проханням отримати  докази або провести інші процесуальні дії. 
З урахуванням вищенаведених обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не може вважитись обґрунтованою, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази  та  не витребував докази, про які зазначала сторона відповідача.
Ураховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що відповідач не перебуває у зареєстрованому шлюбі».
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що з 10 липня 1979 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, на підтвердження чого надав свідоцтво про реєстрацію шлюбу, засвідчене клерком у м. Нью-Йорку (США) 05 березня 2014 року, автентичність підпису якого підтверджено апостилем, перекладене з англійської мови на українську, відповідно до якого ОСОБА_2 зареєстрував  шлюб з громадянкою США ОСОБА_11 .
Належними та допустимими доказами, у тому числі, отриманими у грудні 2020 року, підтверджується, що згідно офіційних відповідей МСП37820 і М0137821, достовірність зазначених у них відомостей підтверджено Міським секретарем та  секретарем Ради міста Нью- Йорка ОСОБА_10 , засвідчено його підписом та печаткою 01 грудня 2020 року №77077 в Офісі міського клерка Бюро реєстрації  шлюбів знаходиться оригінал Свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 10 липня 1979 року між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ліцензія на реєстрацію шлюбу №12230 від 29 червня 1979 року, яке на даний час є дійсним, а реєстрація зазначеного шлюбу не скасована, автентичність підпису якого підтверджено апостилем від 05 березня 2014 року, від 23 березня 2015 року та 11 січня 2017 року, перекладене з англійської мови на українську, відповідно до якого ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з громадянкою США ОСОБА_11 , яке було дійсним на час складання апостилів, а також копією заяви ОСОБА_11 , посвідченої відповідальною особою, про те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 
У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік  у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від  09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).
Усуваючи розбіжності у застосуванні статей 57, 60 СК України, Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року зробив правовий висновок: «…належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи  норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання     вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо  воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні   у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду, правовий висновок Верховного Суду України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що у даному випадку не доведено наявність правових підстав для встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділу спірного майна, оскільки відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою США.  Не встановлено в судовому засіданні й факт набуття спірного майна за спільні сумісні кошти.  
Отже, вимоги позивачки ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 60, 74 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
                                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна та поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, відмовити. 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 29 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                           М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк
 
Р.Д. Громік