Постанова
Іменем України
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 235/4593/19
 
провадження № 61-7349 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                         Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_2 ;
представник позивача - адвокат Лукашков Віктор Олексійович;
відповідачі: акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»;
представник дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - Склярова Ірина Олександрівна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року у складі Величко О. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 19 березня 2020 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Канурової О. Д., Космачевської Т. В.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі -АТ «ДАК «Автомобільні дороги України»), дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України») про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 2006 року, працюючи з 27 листопада 2006 року по 07 лютого 2013 року на посаді головного інженера, з 19 січня 2015 року по 04 червня 2019 року - на посаді заступника директора ремонтів та утримання автомобільних доріг.
Вказував, що 25 березня 2019 року його було ознайомлено з повідомленням про те, що з 15 березня 2019 року у зв`язку з введенням в дію нового штатного розпису посада заступника директора ремонтів та утримання автомобільних доріг, яку він обіймав, ліквідована.
04 червня 2019 року йому були вручені два накази: від 03 червня 2019 року № 73-вк за підписом виконуючого обов`язки голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та від 04 червня 2019 року № 17-вк за підписом виконуючого обов`язки директора ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про звільнення його з посади заступника директора ремонтів та утримання автомобільних доріг з 04 червня 2019 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією посади.
Вважав, що вказані накази є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідачами не було дотримано порядку звільнення: не ознайомлено з усіма наявними на час звільнення вакансіями на підприємстві та не запропоновано іншу роботу з урахуванням всіх наявних вакансій та прийнято рішення про звільнення без врахування переважного права залишення на роботі.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 03 червня 2019 року № 73-вк за підписом тимчасово виконуючого обов`язки голови правління АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та наказ від 04 червня 2019 року № 17-вк за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про його звільнення з 04 червня 2019 року з посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією посади; поновити на рівнозначній посаді у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»; стягнути з ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 червня 2019 року по день ухвалення рішення, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати грошового забезпечення у розмірі середньомісячного заробітку за один місяць.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року у складі судді Величко О. В. позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано незаконними та скасовано накази від 03 червня 2019 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та від 04 червня 2019 року ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг з 04 червня 2019 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією.
Поновлено ОСОБА_2 на рівнозначній посаді у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».
Стягнуто з ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення - 04 червня 2019 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 225 697,90 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 56 424,48 грн та поновлення на роботі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» відбулися зміни в штатному розписі, з 15 березня 2019 року були скорочені декілька посад, зокрема, посада заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг, яку обіймав позивач, та введено нові посади.
25 березня 2019 року позивача письмово повідомлено про ліквідацію посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг, яку він обіймав, та запропоновано переведення на одну з посад у філіях ДП «Донецький облавтодор»: начальника дільниці у філіях «Автодор № 4», «Автодор № 8», «Автодор № 5»; начальника планово-виробничого відділу філії «Автодор № 8»; виконроба у філіях «Автодор № 5», «Автодор № 8» та попереджено про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП у випадку незгоди на переведення по закінченню двомісячного терміну з дня цього повідомлення.
Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи відповідачами не було дотримано вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки при наявності інших вакантних посад, набору нових працівників (в даному випадку переведення на введену посаду головного інженера, яку раніше обіймав позивач, іншого працівника) позивачу не було запропоновано всі вільні посади, які він може займати з урахуванням його кваліфікації. 
Встановлені судом обставини свідчать про незаконність звільнення позивача з посади, і, як наслідок, незаконність наказів від 03 червня 2019 року № 73-вк та від 04 червня 2019 року № 17-вк. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивача неможливо  поновити на попередній посаді у зв`язку з її скороченням, з урахуванням вимог статті 49-2 КЗпП України та положень пункту 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1992 року, ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на рівнозначній посаді. 
З урахуванням положень статті 235 КЗпП України судом стягнуто з ДП «Донецький облавтодор» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 225 697,92 грн та допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 56 424,48 коп. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 19 березня 2020 року апеляційну скаргу ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задоволено.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачу були запропоновані всі наявні адміністративні вакансії, які відповідали його кваліфікації, за наявності яких йому дійсно не пропонувалися інші посади, що входили у підпорядкування до запропонованих посад. Так, позивачу не пропонувалися посади з меншим адміністративним навантаженням (майстра філії, заступника начальника філії, начальника виробництва філії, начальника планово виробничого відділу філії, інженера І категорії планово-виробничого відділу філії), а також посади, які позивач не міг посідати за фахом (заступник директора з економічних питань, заступник головного бухгалтера, начальник відділу безпеки праці, цивільного захисту, механізації та енергозбереження). З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади, які він міг займати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а тому порушень його права та вимог статті 49-2 КЗпП України не вбачав.
Також суд зазначив, що на момент попередження позивача про звільнення  25 березня 2019 року посада головного інженера ДП «Донецький облавтодор» дійсно була вакантною, проте з 15 березня 2019 року відповідачем вже проводилось узгодження з засновником про призначення за переведенням на цю посаду робітника ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Крейдуна О. М. , якого наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 27 березня 2019 року № 46-вк було призначено на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за переведенням з посади начальника філії «Автодор № 3» цього підприємства. При цьому апеляційний суд зауважив, що переведення працівника з посади на посаду є зміною істотних умов праці (статті 32 КЗпП України), а не укладенням трудового договору з новою особою (статті 21, 36 КЗпП України), тому у відповідача не було підстав пропонувати цю посаду ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 235/4593/19 із Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. 
 
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанцій про дотримання відповідачами вимог статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. 
Вказував, що оскільки з моменту попередження позивача про звільнення                   25 березня 2019 року посада головного інженера була вакантною з 15 березня 2019 року (дата введення нового штатного розпису) відповідач, з урахування вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, повинен був запропонувати йому цю вакантну посаду, оскільки вона цілком відповідала рівню його кваліфікації та по функціональним посадовим обов`язкам цілком відповідала посадовим обов`язкам скороченої посади, яку він обіймав, тим більше, що раніше з 27 листопада 2006 року по 07 лютого 2013 року він займав посаду головного інженера. 
Судами попередніх інстанцій не встановлено, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організаціївиробництва і праці та чи користувався позивач переважним правом на залишення на роботі.
При цьому позивач посилався на відповідні правові позиції Верховного Суду.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу 
 
У липні 2020 року ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а судове рішення апеляційної інстанції є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 
 
У грудні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в якому відповідач вказує на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційної інстанції, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ДП «Донецький облавтодор»ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», де працював з 27 листопада 2006 року по 07 лютого 2013 року на посаді головного інженера, з 07 лютого 2013 року по 19 січня 2015 року -начальником випробувальної лабораторії, з 19 січня 2015 року по 04 червня 2019 року - заступником директора ремонтів та утримання автомобіль-них доріг, що підтверджується інформацією із трудової книжки позивача (а. с. 7-8, т. 1).
 
Пунктом 3.3. Статуту ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» передбачено, що засновником підприємства є публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». 
 
Згідно пунктом 3.11. Статуту засновник погоджує структуру, штатний розпис підприємства (в тому числі філій та інших відокремлених підрозділів підприємства), а також ліміт на утримання апарату управління та фінансовий план підприємства, порядок оплати праці, заохочення та стягнення керівників підприємства (а. с. 50-59, т. 1).
 
Наказом ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 06 березня 2019 року № 21 з метою оптимізації виробничої структури, перерозподілу функціональних обов`язків між працівниками апарату управління ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» внесено зміни в штатний розпис працівників апарату управління, яким, зокрема, скоротив штатну одиницю заступника директора з ремонту та утримання автомобільних доріг (а. с. 190,1 91, т. 1). 
 
До матеріалів справи долучено копії штатних розписів працівників апарату управління ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 01 травня 2018 року та 15 березня 2019 року, погоджені з керівником АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», згідно яких із штатного розпису підприємства від 15 березня 2019 року посаду заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг виключено (а. с. 12, 13, т. 1).
 
Листом від 15 березня 2019 року № 01-24/220 ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» було надано інформацію щодо вакантних посад в філіях підприємства, відповідно до якого вакантними були посади начальника в філіях «Автодор № 4», «Автодор № 5», «Автодор № 8», начальника планово-виробничого відділу філії «Автодор № 8», виконроба в філіях «Автодор № 5», «Автодор № 8» (а. с. 61, т. 1).
 
Листом від 15 березня 2019 року № 01-24/219 ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» звернулось до АТ «ДАК «Автомобільні дороги» з проханням надати попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України заступнику директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням та виведенням зі штатного розпису посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг (а. с. 60, т. 1).
Листом від 23 травня 2019 року № 2719/1/12-8-1774/09 Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) повідомило АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про погодження щодо звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг ДП «Донецький облавтодор» у зв`язку з ліквідацією посади за умови дотримання вимог чинного законодавства (а. с. 122, т. 1).
 
Повідомленням, врученим ОСОБА_2 25 березня 2019 року, керівник АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» поставив до відома позивача про те, що з 15 березня 2019 року введено новий штатний розпис ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», у відповідності до якого посада заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг, яку обіймав ОСОБА_2 , ліквідовано. Позивачу запропоновано переведення на одну із посад у філіях ДП «Донецький облавтодор»: начальника дільниці у філіях «Автодор № 4», «Автодор № 8», «Автодор № 5»; начальника планово-виробничого відділу філії «Автодор № 8»; виконроба у філіях «Автодор № 5», «Автодор № 8». У випадку незгоди на переведення попереджено про звільнення по закінченню двомісячного терміну з дня попередження за пунктом 1 статті 40 КЗпП (а. с. 9, т. 1).
 
Відповідно до Інформації щодо вакантних посад в ДП «Донецький облавтодор», у період з 25 березня 2019 року по 04 червня 2019 року в апараті ДП «Донецький облавтодор» були наступні вакантні посади: заступника директора з економічних питань; заступника головного бухгалтера з бухгалтерського обліку; начальника відділу безпеки праці, цивільного захисту, механізації та енергозбереження. Станом на 15 березня 2019 року на розгляді у засновника знаходився пакет документів щодо затвердження претендента на посаду головного інженера. З 29 березня 2019 року призначено на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» за переведенням з посади начальника філії «Автодор № 3». 
Вакантні посади філії «Автодор № 1» ДП «Донецький облавтодор»: у період з 25 березня 2019 року по 04 червня 2019 року була вакансія майстра, яка була закрита переведенням дорожнього робітника майстром відповідно до наказу від 01 квітня 2019 року № 17-вк.
У філії «Автодор № 3» ДП «Донецький облавтодор» у період з 25 березня 2019 року по 04 червня 2019 року була вакантна посада інженера І категорії планово-виробничого відділу (наказом від 24 квітня 2019 року № 17-к зарита); посада бухгалтера І категорії; заступника начальника філії «Автодор № 3» -з 01 липня 2019 року виключена зі штатного розпису. 
У філії «Автодор № 4» ДП «Донецький облавтодор» була вакантна посада начальника дільниці.
У філії «Автодор № 5» ДП «Донецький облавтодор» була вакантна посада начальника виробництва.
У філії «Автодор № 7» вакантні посади відсутні.
У філії «Автодор № 4» ДП «Донецький облавтодор були вакантні посади начальника планово-виробничого відділу; начальника дільниці; виконавця робіт (а. с.172-173, т. 1).
 
Доказів того, що позивачем була прийнята пропозиція на заміщення якоїсь із запропонованих вакантних посад, суду не надано. 
 
Відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_2 перебував на лікарняному у період з 11 березня 2019 року по 22 березня 2019 року (а. с. 63, т. 1).
 
Наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 03 червня 2019 року № 73-вк ОСОБА_2 з 04 червня 2019 року звільнено з посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобіль-них доріг ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (пункт 1 статті 40 КЗпП України) (а. с. 10, т. 1).
 
Наказом ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 04 червня 2019 року № 17-вк ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг у зв`язку з її ліквідацією (пункт 1 статті 40 КЗпП України) (а. с. 11, т. 1).
Згода первинної профспілкової організації на звільнення з посади заступника директора законодавством не вимагається.
 
Також судами встановлено, що начальник філії «Автодор № 3» Крейдун О. М. 15 березня 2019 року звертався із заявою до тимчасово виконуючого обов`язки голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про призначення його на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» (а. с. 174, т. 1).
 
Листом від 15 березня 2019 року № 01-24/221 керівництво ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» порушило клопотання перед головою правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про призначення начальника філії «Автодор № 3» Крейдуна О. М. на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» (а .с. 175, т. 1).
 
Листом від 15 березня 2019 року № 4/13 АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» звернулося до Державного агентства автомобільних доріг України з проханням погодити призначення Крейдуна О. М. на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» (а. с. 176, т. 1).
 
Листом від 26 березня 2019 року № 1579/1/12-8-1042/09 Державного агентства автомобільних доріг України погодило АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» призначення Крейдун О. М. на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» (а. с. 177, т. 1).
 
Наказом від 27 березня 2019 року № 46-вк АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» призначив Крейдуна О. М. на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» за переведенням з посади начальника філії «Автодор № 3» цього підприємства (а. с. 178, т. 1).
 
В суді апеляційної інстанції АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» надав копію заяви від 24 січня 2013 року, згідно якої ОСОБА_2 звертався до голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з проханням перевести його на посаду начальника випробувальної лабораторії за станом здоров`я (а. с. 39, т. 2).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104-111 ЦК України, статтях 62-66, 79-92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.
Положеннями частини другої, третьої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України                      «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада                          1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
 
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
 
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження                                      № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» дійсно відбулась зміна в організації виробництва і праці та наказом ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 06 березня 2019 року № 21 з метою оптимізації виробничої структури, перерозподілу функціональних обов`язків було ліквідовано, зокрема, штатну одиницю заступника директора з ремонту та утримання автомобільних доріг, яку обіймав позивач.
 
Штатним розписом працівників апарату управління ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 15 березня 2019 року, погодженого з керівником АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», підтверджено, що посаду заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг скорочено.
 
Матеріали справи доводять, що відповідач, урахувавши необхідність дотримання інтересів позивача у захисті його трудових прав, вимоги наведених норм матеріального права виконав, повідомивши 25 березня 2019 року позивача про майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та запропонувавши вакантні на підприємстві посади, від яких він відмовився. Вказані висновки не спростовано належними та допустимими доказами. 
 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 наголосив, що вважає неправомірним ту обставину, що йому не була запропонована посада саме головного інженера ДП «Донецький облавтодор», яка на час його попередження про звільнення ще була вакантною. Він не прийняв пропозицій щодо заміщення однієї з запропонованих йому вакансій керівників філій ДП «Донецький облавтодор», зокрема, через віддаленість їх розташування. Разом з тим, вважав що відповідач провів його звільнення з порушенням законодавства, оскільки не запропонував на розгляд абсолютно всі вакантні посади, що були на підприємстві, зокрема і ті, що перебували у підпорядкуванні запропонованих йому посад. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачу були запропоновані всі наявні адміністративні вакансії, які відповідали його кваліфікації, за наявності яких йому дійсно не пропонувалися інші посади, що входили у підпорядкування до запропонованих посад. 
 
Так, позивачу не пропонувалися посади з меншим адміністративним навантаженням (майстра філії, заступника начальника філії, начальника виробництва філії, начальника планово виробничого відділу філії, інженера І категорії планово-виробничого відділу філії), а також посади, які позивач не міг посідати за фахом (заступник директора з економічних питань, заступник головного бухгалтера, начальник відділу безпеки праці, цивільного захисту, механізації та енергозбереження). 
 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади, які він міг займати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а тому порушень його права та вимог статті 49-2 КЗпП України не встановив.
 
Також апеляційний суд зазначив, що на момент попередження позивача про звільнення 25 березня 2019 року посада головного інженера ДП «Донецький облавтодор» дійсно була вакантною, проте з 15 березня 2019 року відповідачем вже проводилось узгодження з засновником про призначення за переведенням на цю посаду робітника ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Крейдуна О. М. , якого наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 27 березня 2019 року № 46-вк було призначено на посаду головного інженера ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за переведенням з посади начальника філії «Автодор № 3» цього підприємства. При цьому апеляційний суд зауважив, що переведення працівника з посади на посаду є зміною істотних умов праці (статті 32 КЗпП України), а не укладенням трудового договору з новою особою (статті 21, 36 КЗпП України), тому у відповідача не було підстав пропонувати цю посаду ОСОБА_2 . 
 
Як встановлено вище, у ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» відбулась зміна в організації виробництва і праці, скорочення посад, зокрема, посади заступника директора з ремонту та утримання автомобільних доріг, яку обіймав позивач, яка була єдиною на підприємстві. При цьому переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад.
 
Оскільки скороченню підлягала єдина посада, яку він займав, а не кількість штатних одиниць в межах цієї посади, відповідачами обґрунтовано не бралися до уваги обставини, що передбачені частиною другою статті 42 КЗпП України.
 
Отже урахувавши, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, а також те, що на підприємстві відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці із скорочення єдиної в штатному розписі посади, яку обіймав позивач, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з займаної посади у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату працівників) відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, у тому числі, й положень статті 49-2 КЗпП України.
 
З такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
 
Також є вірними висновки суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 , які є похідними від основної позовної вимоги про поновлення на роботі, а саме: про визнання незаконним і скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 759/17922/15 та від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки висновки, викладені у зазначених постановах, стосуються застосування положень статті 49-2 КЗпП України при звільненні працівника, порушень яких апеляційним судом не встановлено. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 19 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович