Ухвала
 
25 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 299/901/19
провадження № 61-19022ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом Виноградівської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та стягнення шкоди,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
14 грудня 2020 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року з пропущенням передбаченого частиною першою статті 390 ЦПК України строку на касаційне оскарження, оскільки останнім днем строку на касаційне оскарження було 30 жовтня 2020 року. 
 
У клопотанні, яке містилось у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просила поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що оскаржену ухвалу їй надіслано не було і про неї відповідач дізналась лише тепер через пошук в реєстрі судових рішень.
 
Однак, ОСОБА_1 не надавала будь-яких належних доказів щодо порушення апеляційним судом вимог щодо видачі (надсилання) копії судового рішення (довідка суду, копії матеріалів справи, тощо). Окрім цього, ОСОБА_1 не обґрунтовувала та не надавала будь-яких належних доказів про те, чому вона була позбавлена можливості подати касаційну скаргу у передбачений законом строк. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року указані ОСОБА_1  підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнано неповажними, а касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для надання особі, яка подала касаційну скаргу, права звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення та подавши відповідні докази, а також для усунення інших недоліків.
 
У січні 2021 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 24 грудня 2020 року  ОСОБА_1 подала заяву, у якій просить поновити строк на касаційне оскарження. Заява мотивована тим, що про ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року відповідач дізналась лише 10 грудня 2020 року після того як працівники сектору кримінальної поліції Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУ НП у Закарпатській області в телефонному режимі повідомили про необхідність з`явитися до відділення поліції для надання пояснень. Одразу після цього, ОСОБА_1 зв`язалась із адвокатом, який представляв її інтереси у суді першої інстанції, з метою з`ясування обставин з приводу яких її викликаюсь до поліції для надання пояснень. Тоді ОСОБА_1 стало відомо, що її представник на виконання ухвали апеляційного суду від 31 жовтня 2020 року, яка їй надійшла поштою 05 листопада 2020 року, не сплатив переданий йому судовий збір, внаслідок чого апеляційну скаргу було повернуто ухвалою апеляційного суду від 10 грудня 2020 року. Про указані факти представник ОСОБА_1 її не повідомив та приховав факт своєї бездіяльності, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції. ОСОБА_1 зазначає, що 10 грудня 2020 року, після розмови з працівниками поліції невідкладно переглянула стан розгляду справи на сайті Судова влада України, де дізналась про зміст ухвал Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року та 30 вересня 2020 року. 14 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслано касаційну скаргу на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вже після спливу строку на касаційне оскарження, який пропущено з поважних причин, оскільки вона не отримала ні копію ухвали Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, ні копію ухвали Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, якими вирішено питання щодо права на перегляд справи та оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). 
 
Аналіз наданих пояснень на обґрунтування пропуску строку звернення до суду касаційної інстанції зі скаргою свідчить, що вказані підстави не можна вважати поважними, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних доказів щодо порушення апеляційним судом вимог щодо видачі (надсилання) копії судового рішення.
 
Окрім цього, ОСОБА_1 не обґрунтовано та не надано будь-яких належних доказів про те, чому вона була позбавлена можливості подати касаційну скаргу у передбачений законом строк. 
 
Посилаючись у клопотанні на обставини щодо повернення у 2019 році попередньої апеляційної скарги та спілкування з працівниками поліції, ОСОБА_1 не обґрунтовує, яким чином указані обставини свідчать про поважність пропуску строку на касаційне оскарження ухвали Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року.
 
Аналіз змісту ухвали Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року свідчить, що апеляційна скарга подана саме ОСОБА_1 .
 
Ухвала Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 05 жовтня 2020 року.
 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).
 
Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними. 
 
Таким чином, оскільки наведені  ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року є неповажними, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями  260, 393, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом Виноградівської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та стягнення шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        В. І. Крат
 
                                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                  М. М. Русинчук