ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/659/21 Справа № 201/13920/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційними скаргами 
ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , 

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди (а.с. 1-4).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 липня 2019 року ФОП ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_1 замовлення б/н на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_4 . Замовлення оформлено та прийнято до виконання ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 . Місце встановлення – Запорізьке кладовище. Вартість замовлення склала — 26 500 грн., передплата — 13 000 грн. Покійна ОСОБА_4 є матір`ю позивача, відповідач ОСОБА_1 – батьком. ОСОБА_4 була похована позивачем 20 березня 2017 року на Запорізькому кладовищі, про що ОСОБА_2 КП «Ритуальна служба» ДМР було видано свідоцтво про поховання серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер поховання № НОМЕР_2 . Поряд із ОСОБА_4 поховані мати та бабуся померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не мав жодного відношення до поховання останніх. ОСОБА_1 лише 23 вересня 2019 року отримав від позивача під розписку свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , яке нібито було йому потрібно для підтвердження в контролюючих органах що він є вдівцем. Позивач зазначає, що не надавав ОСОБА_1 а ні усну, а ні письмову згоду на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на місці поховання ОСОБА_4 , не надавав згоди ФОП ОСОБА_3 на прийняття від ОСОБА_1 замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на місці поховання ОСОБА_4 . Позивач вважає, що вищевказане замовлення від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі ОСОБА_4 , порушує його права, як користувача місця поховання на одноосібне право встановлення надмогильної споруди, а тому був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.
ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до  ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд визнати що свідоцтво про поховання його дружини ОСОБА_4 знаходиться у ОСОБА_2 неправомірно та зобов`язати останнього повернути його ОСОБА_1 .
Зустрічний позов мотивований тим, що свідоцтво про смерть його дружини та її поховання знаходились у нього. В подальшому ОСОБА_2 взяв їх у ОСОБА_1 щоб займатись питання встановлення пам`ятника. Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 23.09.2019 року. Свідоцтво про поховання ОСОБА_2 по теперішній час не повернув. ОСОБА_1 з цього приводу звертався до правоохоронних органів. Вважає, що ОСОБА_2 неправомірно утримує у себе свідоцтво про поховання ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 був з померлою у зареєстрованому шлюбі і всі документи, пов`язані з ОСОБА_4 мають перебувати у нього, її чоловіка.
Просив суд визнати що свідоцтво про поховання його дружини ОСОБА_4 знаходиться у ОСОБА_2 неправомірно та зобов`язати останнього повернути його ОСОБА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 рокуу задоволенні заявлених позовних вимог  ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 184, 186-194).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суд,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 198-203).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суд,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 207-217).
ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
ОСОБА_1 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду в частині первісних позовних вимог зміні в частині обгрунтування відмови, а в частині зустрічного позову залишенню без змін, з наступних підстав. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо первісного позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, а також, з того, що ОСОБА_2 в своїй позовній заяві не посилається на жоден закон чи статтю ЦК України, яку б порушили ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_1 при укладанні замовлення від 05 липня 2019 і яка б була підставою для визнання цієї угоди недійсною чи нікчемною.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.
Статтею 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено наступне: за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.
За бажанням одного з родичів, визначених у частині п`ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця похованню (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.
На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувач місця родинного поховання. Іншою нормою права, окрім Закону України «Про поховання та похоронну справу», не врегульовано питання (встановлено обмеження) щодо встановлення надмогильних споруд.
Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.
Судом встановлено, що 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_4 у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року. 
Обставини щодо замовлення від 05 липня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 також досліджувалися при розгляді цивільної справи № 201/840/20 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій, повернення суми передплати, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі і постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року вказане рішення залишене без змін. 
При розгляді вказаної вище справи судами було встановлено, що 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_3 договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої дружини - ОСОБА_4 у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року. Вартість послуг становить 26 500 грн. 
ФОП ОСОБА_3 прийняв від замовника ОСОБА_1 передплату в сумі 13 000 грн. (7800 грн. + 5200 грн.).
У липні 2019 року син померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надав ФОП ОСОБА_3 свідоцтво про поховання серії НОМЕР_3 , видане йому як користувачеві місця № 7 на Запорізькому кладовищі в м.Дніпропетровську у ряду № 1 на ділянці № НОМЕР_4 , де поховано 20 березня 2017 року ОСОБА_4 , реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452, видане КП “Ритуальна служба” Дніпровської міської ради 20 березня 2017 року.
20 грудня 2019 року ФОП ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 отримані ним кошти в сумі 13 000 грн. поштовим переказом через “Укрпошту”, оскільки особою, яка має право на замовлення послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника на могилі померлої ОСОБА_4 є син померлої - ОСОБА_2 , який є користувачем місця поховання, на підставі ст.ст. 2, 6, 25 Закону України “Про поховання та похоронну справу”.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року було встановлено, що договір між сторонами було розірвано, оскільки він був укладений у формі замовлення шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку із чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України.
Вказщане не підлягає доказуванню у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України.
ОСОБА_2 звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди, вважав, що вищевказане замовлення від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі ОСОБА_4 , порушує його права, як користувача місця поховання на одноосібне право встановлення надмогильної споруди, а тому був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.
За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України).
Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК); невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання (ст. 610 ЦК); безпідставній односторонній відмові від договору (ст. 651 ЦК); продажу товара неналежної якості (ст. 678 ЦК); втраті чи пошкодженні речі (ст. 951 ЦК); спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. 1166 - 1167 ЦК) тощо.
Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках..
ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Колегія суддів вважає, що оскільки правові наслідки за спірним правочином не виникли, так як ФОП ОСОБА_3 фактично не виконувалось замовлення ОСОБА_1 та в подальшому вказане замовлення (договір) між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, а зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України, а тому визнання спірного правочину недійсним не призведе до поновлення прав ОСОБА_2 . 
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що обраний спосіб позивача ОСОБА_2 є неналежним. 
Не погоджуючись з доводами ОСОБА_2 про те, що замовником послуг з установлення намогильних споруд може бути лише користувач місця поховання (місця родинного поховання), суд виходив з того, що зазначене ЗУ «Про поховання та похоронну справу» не передбачено, а норми, на які відповідач посилається стосуються організації місця поховання. Твердження позивача про те, що він не надавав своєї згоди на укладення спірного замовлення, суперечить свободі договору, передбаченого ст. 627 ЦК України, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Проте, дані висновку суду є безпідставні та спростовуються нормами спеціального Закону який підлягає застосуванню при вирішенні даних правовідносин, а саме: ст. ст. 2, 6, 25 Закону України “Про поховання та похоронну справу”. 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 в своїй позовній заяві не посилається на жоден закон чи статтю ЦК України, яку б порушили ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_1 при укладанні замовлення від 05 липня 2019 і яка б була підставою для визнання цієї угоди недійсною чи нікчемною, оскільки, по-перше, це не має жодного правового значення при розгляді вказаної справи за вказаних обставин справи та не впливає на висновки стосовно того, що позивачем ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту, а по-друге, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання проте, яким законом потрібно керуватись для вирішення спору, а тому вказане не може бути підставою для відмови у позові. 
Посилання ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі на те, що ухвалою суду від 06.09.2019 року у справі № 201/9774/19 було заборонено вчиняти на могилі померлої ОСОБА_4 будь-які дії, крім продовження встановлення пам`ятника за замовленням ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для визнання спірного замовлення недійсним. Крім того, колегія суддів з цього приводу зауважує, що ОСОБА_2 не позбавлений права оскарження вказаної ухвали суду до апеляційної інстанції виходячи з обставин зазначених вище.
Доводи скарги ОСОБА_2 щодо незгоди із зазначенням судом в рішенні суду про те, що ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави, оскільки при прийнятті зустрічного позову питання про звільнення ОСОБА_1 вирішено не було, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат при ухваленні рішення по суті, що і було зроблено судом, а тому дані доводи є безпідставні та є незгодою ОСОБА_2 з мотивами рішення в цій частині.
Доводи апеляційної скарги не тягнуть за собою скасування рішення суду у повному обсязі. 
За вимогами ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині обгрунтування відмови.
Щодо зустрічного позову.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ст. 25 Закону України “Про поховання та похоронну справу” після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.
Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про поховання серії НОМЕР_3 , видане ОСОБА_2 як користувачеві місця № НОМЕР_5 на Запорізькому кладовищі в м.Дніпропетровську у ряду № 1 на ділянці № НОМЕР_4 , де поховано 20 березня 2017 року ОСОБА_4 , реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452, видане КП “Ритуальна служба” Дніпровської міської ради 20 березня 2017 року у відповідності до вищевказаної норми.
Таким чином, можна дійти висновку, що свідоцтво про поховання правомірно знаходиться у ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для визнання неправомірності знаходження свідоцтва про поховання саме у ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання ОСОБА_2 повернути вказане свідоцтво ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_1 на те, що свідоцтво про поховання спочатку перебувало у нього, в подальшому вказане свідоцтво забрав ОСОБА_2 та не повернув його, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані твердження жодним доказом не підтвердженні.
Крім того, колегія суддів також зауважує, що чинним законодавством України не передбачено, в кого саме після смерті особи мають перебувати документи, видані на підтвердження її смерті чи поховання. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необгрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи скарги ОСОБА_1 стосовно того, що свідоцтва про смерть його дружини та свідоцтво про поховання її знаходились у нього, в подальшому він їх віддав ОСОБА_2 для того щоб той займався встановленням пам`ятника, однак той нічого не робив, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані твердження жодним доказом не підтверджуються, а навпаки спростовуються матеріалами справи.
Доводи скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вказані доводи не спростовують обгрунтовані висновки суду щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи скарги ОСОБА_1 щодо замовлення від 05.07.2019 року в тому числі доводи зазначені в пункті 5 апеляційної скарги, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не є предметом розгляду зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, а тому не мають жодного значення для вирішення зустрічного позову. 
Доводи скарги стосовно позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги  ОСОБА_1  він оскаржує спірне рішення лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову. 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
ОСОБА_1 в прохальній частині апеляційної скарги заявляє клопотання про витребування доказів, колегія суддів вважає за можливе відмовити у задоволенні вказаних клопотань, оскільки ОСОБА_1 не обгрунтував, яке саме вказані докази мають значення для розгляду його зустрічного позову в частині якого він оскаржує рішення суду.
Клопотання ОСОБА_1 про задоволення всіх наявних в матеріалах справи його клопотань, колегія суддів вважає за необхідне відмовити, оскільки вказані клопотання були розглянуті в суді першої інстанції та яким була надана правова оцінка, а тому додаткового правового аналізу дане питання не потребує.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просить постановити окрему ухвалу стосовно ряду державних та правоохоронних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки дане клопотання вже було вирішено судом першої інстанції та йому була надана правова оцінка, а тому додаткового правового аналізу дане питання не потребує.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні первісного позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця  ОСОБА_3 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди– змінити.
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                І.Ю. Ткаченко

                                                                       М.О. Макаров