ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/243/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №706/752/20 Категорія: 304090000 	Орендарчук М. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 березня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Божка Олександра Андрійовича на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та пені за угодою позики, - 

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що  за угодою позики укладеною 31.01.2017 року у письмовій формі ним було передано ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 200 грн. зі строком повернення до 20.07.2017 року. За користування коштами за порушення виконання боргового зобов`язання визначена відповідальність в розмірі 5% від простроченої суми за кожен день прострочення, що складає 60 грн в день.
На сьогоднішній день відповідачем кошти не повернуто.
На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь суму боргу в розмірі 66 900 грн.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 66 900 грн згідно укладеної умови з врахуванням процентів за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що з дослідженої боргової розписки від 31.01.2017 року встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) ОСОБА_2 передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник ОСОБА_1 зобов`язується повернути позикодавцеві, таку ж суму грошових коштів (суму позики), а у разі прострочення виконання зобов`язання сторони передбачили відповідальність у розмірі 5% від простроченої суми за кожен день прострочення. Суд вважав, що наявні підстави для задоволення позову щодо стягнення суми боргу та пені за прострочення виконання зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Божко О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення як нечинне, а справу закрити.
Апеляційні вимоги мотивував тим, що справу розглянуто за відсутності учасників справи. У наданій розписці не персоналізовано особу позичальника, не зазначено повністю анкетні дані. Дата написання розписки – 31.01.2017 року, а на той час ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав за іншою адресою – по АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що позов подано до неналежного відповідача.
В рішенні суду в мотивувальній частині зазначено, що в борговій розписці зазначено про застосування штрафних санкцій у виглядів пені за прострочення виконання зобов`язання, водночас у резолютивній частині рішення вказано про нарахування процентів за договором позики.
Також посилається в апеляційній скарзі, що до вимог про стягнення пені застосовується спеціальна позовні давність в один рік, а тому в задоволенні позову у даній частині суд першої інстанції повинен був відмовити з цих підстав.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказував, що відповідачем порушено порядок оскарження заочного рішення, а судом апеляційної інстанції безпідставно відкрито апеляційне провадження.
Зауважує, що у розписці визначено саме розмір процентів за користування коштами, а не пені.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного висновку. 
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Зі змісту розписки, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 , 31.01.2017 року позичив у ОСОБА_2 1 200 грн, які зобов`язався віддати до 20.07.2017 року у випадку не повернення 5% від суми в сутки.
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
31 січня 2017 року відповідач власноручно склав розписку про отримання грошових коштів, оригінал якої знаходиться у позивача. Факт того, що вказана розписка виконана ним особисто відповідач не заперечував, про призначення почеркознавчої експертизи клопотань не заявляв. 
Розписка містить, зокрема, дату її складання, місце проживання відповідача АДРЕСА_2 , отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач на той час проживав та був зареєстрований за іншою адресою, ніж зазначена в розписці, колегія суддів відхиляє, оскільки в розписці не зазначено точної адреси проживання відповідача, а зазначено лише населений пункт проживання смт. Верхнячка.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Встановлено, що на час розгляду справи грошові кошти за договором позики від 31 січня 2017 року позивачу не повернуті, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, а тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача наявної заборгованості в розмірі 1200 грн.
Щодо визначення правової природи розписки в частині того, що у випадку не повернення коштів до 20.07.2017 року, то ОСОБА_1 зобов`язується сплатити 5% від суми в сутки, колегія суддів вважає, що у даному випадку йде мова про пеню, з огляду на те, що вказана штрафна санкція передбачена саме за невчасне повернення суми боргу, тобто за прострочення виконання зобов`язання, а не за користування коштами, на що вказує позивач.
Слід окремо вказати на те, що в мотивувальній частині рішення суду зазначено про те, що вказані відсотки є пенею, однак в резолютивній частині суд першої інстанції помилково вказав, що сума стягується із врахуванням процентів за договором позики.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 509 ЦК України).
Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.      
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №359/2703/15-ц).
Отже у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачену розпискою пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики закінчився відповідно 20 липня 2017 року і позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені.
Однак таких вимог ОСОБА_2 заявлено не було. 
Отже вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання задоволенню не підлягають.
Окремо колегія суддів вважає за доцільне надати оцінку аргументам апеляційної скарги в частині того, що судом безпідставно не застосовано позовну давність в один рік щодо стягнення неустойки (пені).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
У частині третій статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Тлумачення змісту частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави беззаперечного висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність не підлягає застосуванню судом.
Тобто в цій нормі права встановлено певні суб`єктивні межі застосування позовної давності: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.
Отже, без вчинення і подання суду заяви сторони у спорі ані загальна, ані спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість такого її застосування пов`язана лише з наявністю відповідної заяви.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.
У матеріалах цивільної справи відсутня заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення пені, яка була б подана згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.
Відповідно до частини 3 статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Відповідно до наявних рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 повідомлявся про призначений судовий розгляд. В даних повідомленнях про вручення розписувалась його мама (а.с. 9, 22, 23), що свідчить про належне повідомлення відповідача.
Однак заяв про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені ним не заявлялося, як в суді першої, так і апеляційної інстанції.
З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права при розгляді справи у даній частині, оскільки закон пов`язує застосування строку позовної давності лише з наявністю заяви відповідача про його застосування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказував, що судом першої інстанції ухвалено заочне рішення у справі, а тому відповідачем порушено порядок його оскарження.
Дослідивши вказані доводи позивача колегія суддів вважає їх непереконливими, з огляду на наступне.
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина 1 статті 280 ЦПК України). 
Відповідно до частини 1 статті 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.
За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд (статті 282 ЦПК України). 
В матеріалах справи відсутня ухвала суду першої інстанції про заочний розгляд справи та відсутня заява позивача в якій він не заперечує проти такого порядку розгляду. В резолютивній частині рішення відсутні посилання на те, що вказане рішення є заочним та не роз`яснено строк і порядок його оскарження. Колегія суддів звертає увагу, що крім посилання суду на статтю 280 ЦПК України, зі змісту даного рішення не вбачається підстав вважати його заочним.
Отже, колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни рішення, скасувавши його в частині стягнення пені.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до зміни з мотивів наведених у даній постанові.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, це суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги позивача його підлягають до задоволення частково, а саме на 1,8%, то з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15,12 грн, водночас за подачу апеляційної скарги відповідачу підлягає відшкодуванню сплачений ним судовий збір у розмірі 1237,32 грн (98,2 %).
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).
У даному випадку з позивача на користь відповідача, у зв`язку із зустрічним зарахуванням судових витрат, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 222,20 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Божка Олександра Андрійовича – задовольнити частково.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2020 року – змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені у розмірі 65 700 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 222,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді: