22-ц/804/574/21 
                                                                                242/4616/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
     „25”  лютого 2021 року                                                      місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 242/4616/20
Номер провадження 22-ц/804/574/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ДП «Селидіввугілля»   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу державного підприємства «Селидіввугілля» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 грудня 2020 року головуючого судді Владимирської І.М. зі складанням повного тексту судового рішення 11 грудня 2020 року по цивільній справі про відшкодування моральної шкоди,- 

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Селидіввугілля» ( далі - ДП «Селидіввугілля») про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ДП «Селидіввугілля» з 16 жовтня 1989 року по 25 серпня 1997 року, 03 вересня 1997 року по 22 травня 2000 року, 26 листопада 2001 року по 18 липня 2002 року, 24 березня 2003 року по 26 грудня 2004 року, 08 серпня 2005 року по 29 серпня 2007 року, 18 січня 2010 року по 31 жовтня 2019 року, працював підземним прохідником з повним робочим днем в шахті. В результаті довгого часу праці в шкідливих умовах отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким 22 жовтня 2020 року висновком МСЕК йому вперше була встановлена втрата професійної працездатності у сукупності 65% безстроково. Пошкодженням здоров`я позивачу завдано тяжкі фізичні та моральні страждання, було змінено його звичний уклад життя, тому, просив стягнути  з відповідача моральну шкоду у розмірі 106 470 грн. 

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 грудня 2020 року  позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 65 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП «Селидіввугілля» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне дослідження обставин та документів по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.Зокрема зазначено, що  судом першої інстанції не надано оцінки тим обставинам, що позивачем не надано до суду жодних доказів спричинення йому моральних страждань, порушення його нормальних життєвих зв*язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми або інших негативних наслідків. Довідки МСЕК та акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, на які позивач посилається, як на єдину підставу своїх вимог, підтверджують лише факт професійного захворювання, та встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності, але ніяким чином не можуть бути доказами заподіяння моральної шкоди. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) та висновок МСЕК про встановлення ступеня втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому тільки матеріальної шкоди та отримання страхових виплат від Фонду соціального страхування України, але не є правовим або медичним доказом підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. У даних документах відсутні висновки про стрес, депресію, переживання, або інші негативні фактори моральної шкоди, які отримав позивач внаслідок профзахворювання. Таким чином, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, саме на позивача покладений обов`язок доведення правомірності своїх вимог та надання необхідних доказів. Але, позивачем, згідно матеріалів справи, до суду не було надано жодного документального доказу у підтвердження й обґрунтування своїх вимог, зазначених у позовній заяві, що могли дозволити зробити висновок про заподіяння йому моральних страждань.
Крім того, звертають увагу суду, що загальний підземний стаж позивача складає 35 років 9 місяців 23 дні, з яких близько 15 років 2 місяці він був працівником інших підприємств, відповідно до записів у трудовій книжці, який сприяв виникненню і розвитку профзахворюваннь у позивача за сукупністю впливу шкідливих факторів, враховуючи загальний стаж праці із важкими та шкідливими умовами праці під землею. На підприємстві відповідача позивач працював лише 20 років 7 місяців, у зв`язку з чим, вина ВП «Шахта «1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» у розвитку профзахворювання є частковою та підприємство не має нести самостійну відповідальність за виникнення і розвиток профзахворювань у позивача, у відповідності зі ст. 1188 ЦК України. 
Судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до статті 29 КЗпП України, був повідомлений та ознайомлений під розпис про його права і обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також ознайомлений про його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки. Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому, протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, а за таких обставин не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави.
До того ж, зазначено, що судом першої інстанції при ухваленні рішення, не враховано висновки  викладені у постановах Верховного Суду України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1   просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності, обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, визначив розмір суми моральної шкоди. Зокрема, зазначає, що професійне захворювання та інвалідність отримано ним при виконанні трудових обов`язків у шкідливих умовах, що, у свою чергу, призвело до фізичних та моральних страждань. Втрата працездатності призвела до змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, і відповідачем не заперечувалось , що втрату працездатності він отримав під час роботи у ДП «Селидіввугілля». 
Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання причиною його професійного захворювання є недосконалість технологічних процесів з видобутку вугілля; перевищення концентрації пилу на робочому місці, невиконання в повному обсязі заходів по боротьбі з пилом; перевищення ГДР шуму на робочих місцях. Тобто, роботодавець допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Зауважує, що  із змісту позовної заяви вбачається, що моральні та фізичні страждання він зазнав у зв`язку з професійним захворюванням, в результаті якого втратив працездатність. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції враховано глибину його фізичних та моральних страждань, ступень втрати професійної працездатності та негативні наслідки ушкодження здоров`я, та  з урахуванням конкретних обставини справи, вірно визначено розмір заподіяної моральної шкоди, стягнувши його з відповідача.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі заперечує проти визначеного судом розміру моральної шкоди, посилаючись на недоведеність факту спричинення такої шкоди. Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 76 ЦПК України. До таких доказів належить як висновок експертизи, так і висновки МСЕК, проте, вони не є, як єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди, так і підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення. Позивачем надано відповідні докази завдання йому шкоди, доведено цими доказами певний її розмір, позивач не просив суд про призначення відповідної експертизи, а тому, у суду першої інстанції не було підстав для відмови в позові чи призначення експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статтями 12,103,106), які мають суто змагальний характер доказування. Відповідач, який не погоджувався з доводами позивача про розмір моральної шкоди, визначеної позивачем не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення такої експертизи. Проте, таким правом не скористався, а тому, доводи апеляційного скарги щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди та її розміру є безпідставними.
У судове  засідання  апеляційного суду представник  ДП «Селидіввугілля» не з*явився,  належним чином були  повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 10 лютого  2021 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 702 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.61-62,68).
У судове  засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання  судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.69).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось  (ч.2 ст.247 ЦПК України).
            Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
         Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
        Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
         Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
            Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи: з 16 жовтня 1989 року по 25 серпня 1997 року на Шахтоуправлінні Новгородівського Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля (правонаступник ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівка») підземним прохідником 5 розряду на дільниці підготовчих робіт; з 03 вересня 1997 року по 22 травня 2000 року в Шахті «Росія» Об`єднання «Селидіввугілля» (правонаступник ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська») прохідником 5 розряду з повним робочим днем під землею на дільниці підготовчих робіт № 1; з 26 листопада 2001 року по 18 липня 2002 року в Державній холдінговій компанії «Селидіввугілля» Дочірнє підприємство ДВАТ шахта «Україна» підземним прохідником 5 розряду на дільниці підготовчих робіт № 1, звільнений 22 липня 2002 року наказом № 610 к від 22 липня 2002 року за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 1979 року, з 24 березня 2003 року по 26 грудня 2004 року ОСОБА_1 працював в ДП ДХК «Селидіввугілля» ДВАТ ш. 1-3 «Новогродівська» (правонаступник ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівка») прохідником 5 розряду з повним робочим днем у шахті; з 08 серпня 2005 року по 29 серпня 2007 року ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівка» прохідником 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці підготовчих робіт; з 18 січня 2010 року по 31 жовтня 2019 року ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівка» підземним прохідником 5 розряду з повним робочим днем, звільнений 31 жовтня 2019 року наказом № 184к від 31 жовтня 2019 року за ч. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я з виплатою вихідної допомоги, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 12 березня 2003 року.
Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09 жовтня 2020 року за формою П-4, були встановлені професійні захворювання ОСОБА_1 за діагнозом: хронічний бронхіт II стадія, фаза затихаючого загострення. Дифузний пневмофіброз ЛН I-II (один-два). (J42.0). Хронічна поперекова-крижова радикулопатія S1 праворуч в стадії загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, мязово-тонічним та больовим синдромами. (М 54.1). Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість II ст. (легка ступінь зниження слуху) за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Н90.3). Захворювання професійні, встановлені вперше. Загальний стаж роботи – 37 років 1 місяць 9 днів, який складається з: 35 років 09 місяців 23 дні– за професією; 35 років 09 місяців 23 дні - в умовах шкідливих факторів. Професійне захворювання виникло за обставин тривалої роботи в умовах запиленості повітря робочої зони, рівня шуму, які перевищували гранично –допустимі рівні, недосконалість технологічних процесів, невиконання у повному обсязі заходів по боротьбі з пилом та шумом на дільниці № 7 ВП «Шахта 1/3 Новогродіська». Причина виникнення професійного захворювання: маса вантажу, що піднімається вручну складає до 25 кг, при нормі 30 кг; виробничий шум до 97 дБА, при нормі 80 дБА; робоча поза –перебування у вимушеній робочій позі 60 % часу зміни, періодичне перебування у вимушеній робочій позі до 25 % часу зміни; температура повітря 19,5 С, при нормі 17-23 С; нахили тулуба 155, при нормі 51-100; швидкість руху повітря 0,46 м/с, при нормі до 2,00 м/с.
Відповідно до довідок серії 12 ААА № 090837 від 22 жовтня 2020 року, виданої МСЕК, ОСОБА_1 первинно встановлена ІІІ група інвалідності по професійному захворюванню, з встановленням втрати професійної працездатності, яка у сукупності складає 65% безстроково.
Частково задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що позивач отримав хронічне професійне захворювання, у зв`язку з тривалим перебування у трудових відносинах з відповідачем, при наявності шкідливих умов праці, що було встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного захворювання від 09 жовтня 2020 року, що в свою чергу  заподіює  йому моральні страждання, в результаті чого він змушений докладати додаткових зусиль для нормального життя. Втрата працездатності та отримання інвалідності призвели до порушення звичайного ритму життя позивача, через відсутність можливості реалізації своїх потреб і здібностей у повному обсязі. До теперішнього часу він відчуває негативні наслідки професійного захворювання, а саме: відчуває фізичні болі, переживання, дратівливість та погіршились відносини з близькими, і таким чином позивачу завдано моральну шкоду. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважав заявлену позивачем вимогу обґрунтованою. 
Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1   у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийняв до уваги конкретні обставини професійного захворювання, ступінь тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ним моральних і фізичних страждань, порушення нормального укладу життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль.
          Апеляційний суд  погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, дано належну правову оцінку.
          Протилежного,  відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем   доведено не було. 
Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).
Тобто, відповідно до вказаної норми за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання під час роботи в ДП «Селидіввугілля» та, як наслідок, втрати професійної працездатності на 65%.
Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Зважаючи на те, що сторони перебували у трудових правовідносинах, професійне захворювання позивач отримав під час виконання ним трудових обов`язків, тому наявні підстави, передбачені статтями 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди, розмір якої  визначено з урахуванням засад розумності та справедливості.
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин доводи апеляційної скарги відповідача щодо обізнаності позивача про шкідливі умови праці , відсутності вини відповідача в заподіянні шкоди, та недоведеність наявності моральної шкоди та її розміру , апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що не впливають на правильність ухваленого рішення суду. 
Доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для зміни розміру відшкодування, відповідачем не надано.
Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції врахував тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю  позивача, ступінь втрати його професійної працездатності (65%), глибину моральних і фізичних страждань, тощо.
Висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
             З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції відхиляються . Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними . При апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції  детально перевірив  усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.         
         З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України , дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність  правових підстав для часткового  задоволення позовних вимог.
          З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
           Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст.  374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд
                                                                 
П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Селидіввугілля» – залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 грудня 2020 року – залишити без змін. 

           Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
           Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року . 

Судді: