ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року	Львів	Справа № 500/1997/20 пров. № А/857/15514/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Іщук Л.П., Обрізка І.М.,
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про часткове скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції                                                            Баб`юк П.М., 
час ухвалення рішення                                                   12 год 05 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення                               09 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішенням (далі – ППР) Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – ГУ ДПС) від 22 квітня 2020 року:
№ 0008978-5305-1912 у частині визначення йому податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18100300» (далі – ПНМ) на суму 372,15 грн;
№ 0008979-5305-1912 у частині визначення податкового зобов`язання з ПНМ на суму 8857,95 грн;
№ 0008980-5305-1912 у частині визначення податкового зобов`язання з ПНМ на суму 11796,28 грн;
№ 0008981-5305-1912 у частині визначення податкового зобов`язання з ПНМ на суму 396,68 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 500/1997/20 у задоволенні позову було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оспорюварі позивачем ППР були прийняті контролюючим органом у відповідності до вимог закону та з урахуванням фактичних обставин справи, а отже позовні вимоги є безпідставними.
Позивач ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та його позовні вимоги задовольнити. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що контролюючим органом помилково була застосована ставка ПНМ, яка встановлена рішенням Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області (далі – Рада) № 1275 від 27 червня 2018 року у розмірі 0,50 % мінімальної заробітної плати.
На переконання апелянта, відповідно до вимог підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (далі – ПК) до спірних правовідносин слід було застосувати ставку ПНМ, що була встановлена рішенням Ради № 522 від 27 січня 2017 року у розмірі 0,01 %  мінімальної заробітної плати, яка діяла станом на 31 грудня 2018 року.
Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Представник ГУ ДПС у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог апелянта і просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 станом на бюджетний період 2019 року належали:
нежитлова будівля загальною площею 433,2 м2 на АДРЕСА_1 ;
нежитлова будівля загальною площею 18,2 м2 на АДРЕСА_2 ;
нежитлова будівля загальною площею 576,9 м2 на АДРЕСА_1 ;
нежитлова будівля загальною площею 19,4 м2 на   АДРЕСА_1 .
Відповідно до матеріалів справи, на виконання приписів підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК ГУ ДПС 22 квітня 2020 року було прийнято ППР, якими ОСОБА_1 визначено   податкові зобов`язання з ПНМ за 2019 рік № 0008978-5305-1912 на суму 379,74 грн; № 0008979-5305-1912 на суму 9  038,72 грн; № 0008980-5305-1912 на суму 12037,02 грн та № 0008981-5305-1912 на суму 404,78 грн. При цьому контролюючим органом була застосована ставка податку, встановлена рішенням Ради № 1275 від 27 червня 2018 року у розмірі 0,50 % мінімальної заробітної плати.
ОСОБА_1 не погодився із такими рішеннями ГУ ДПС та звернувся до адміністративного суду із позовною заявою, що розглядається, у якій просив визнати їх частково протиправними та скасувати.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи та позиції сторін спору, що викладені у заявах по суті справи та наданих поясненнях, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що спір, що розглядається, зводиться до перевірки правомірності використання контролюючим органом при визначенні податкових зобов`язань позивача за 2019 рік ставки ПНМ, що була встановлена рішенням Ради № 1275 від 27 червня 2018 року, а не рішенням Ради № 522 від 27 січня 2017 року.
Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регламентовано приписами ПК. 
Учасниками справи визнається те, що позивач, як власник об`єктів нерухомості - нежитлових приміщень, що розташовані на території Ради, є платником ПНМ в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті  266 ПК.
Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК).
Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, надсилають у десятиденний строк з дня прийняття рішень, але не пізніше 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та/або зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів, до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та/або зборів, в електронному вигляді інформацію щодо ставок та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів у порядку та за формою, затвердженими Кабінетом Міністрів України, та копії прийнятих рішень про встановлення місцевих податків та/або зборів та про внесення змін до таких рішень.
Якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення.
Контролюючі органи не пізніше 25 серпня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та/або зборів на відповідних територіях, а також про встановлені на відповідних територіях податкові пільги та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК).
Відповідно до підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК у разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів. 
За правилами пункту 12.4 статті 12 ПК до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:
12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;
12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із  статтею 268  цього Кодексу;
12.4.3. прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Приписами пункту 12.5 статті 12 ПК передбачено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених  підпунктом 12.3.4  цієї статті.
Згідно із положеннями підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
При цьому частиною 1 статті 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що Радою при ухваленні рішення № 1275 від 27 червня 2018, яким у пункті 1 встановлено на 2018 рік ставку ПНМ фізичним та юридичним особам, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості згідно додатку 1, у розмірі 0,50 % мінімальної заробітної плати у пункті 5 передбачено, що воно набирає чинності з 01 січня 2019 року.
Рішенням Ради № 522 від 27 січня 2017 року було встановлено ставку ПНМ у розмірі 0,01 % мінімальної заробітної плати на 2018 рік.
Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що контролюючий орган правомірно здійснив нарахування податкового зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати ПНМ за 2019 рік на підставі рішення Ради № 1275 від 27 червня 2018 року за ставкою 0,50 % мінімальної заробітної плати. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 500/1997/20 – без змін.   

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 28 січня 2021 року.