Постанова
Іменем України
 
01 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/15465/18
 
провадження № 61-7339св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Фанери та плити»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у складі судді Цимбал І. К. та постанову Київського апеляційного суду 
від 12 березня 2019 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» (далі - ПрАТ «Фанери та плити») про визнання права власності на кімнату гуртожитку за набувальною давністю.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з підприємством, якому було виділено у користування декілька кімнат у гуртожитку, належному на праві власності відповідачу. В подальшому адміністрація підприємства, на якому працював позивач, виділила позивачу для проживання кімнату у такому гуртожитку. Після ліквідації підприємства на якому працював позивач, останній продовжив проживати у кімнаті, вільно користуватися нею, нести тягар утримання, отже термін безперервного проживання позивача у кімнаті гуртожитку становить 23 роки. За таких обставин, позивач вважав що має право власності на кімнату у гуртожитку, яке підлягає визнанню за набувальною давністю на підставі судового рішення.
 
ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дарницького районного суду мста Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Позивач вселився у кімнату на відповідній правовій підставі, а саме за рішенням адміністрації підприємства, з яким перебував у трудових відносинах, на момент вселення у кімнату гуртожитку був обізнаний із тим, що майно перебуває у власності іншої особи, що виключає критерій добросовісності володіння цим майном та свідчить про безпідставність позовних вимог.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, правильно застосовано положення статті 344 ЦК України. Позивач не довів підстав, визначених вказаною статтею, для задоволення його позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
10 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 344 ЦК України. Позивач не є користувачем кімнати АДРЕСА_1 , а є володільцем вказаного майна. Між відповідачем та позивачем не укладалися жодні угоди з приводу спірного майна. Правовий статус позивача в якості користувача спірного приміщення не визначений. Відповідач визнав, що позивач з часу реєстрації у гуртожитку за вказаною адресою безперервно та відкрито протягом 23 років проживає у кімнаті № НОМЕР_1 . Позивач є добросовісним фактичним володільцем вказаної кімнати, адже володіє нею на законній підставі. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року поновлено відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дарницького районного суду міста Києва.
 
23 травня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника  ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
16 лютого 1971 року між Дарницьким фанерним заводом та ВАТ «Укрдіпродеревпром» був укладений договір № 3, згідно якого товариству у користування для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18 січня 1971 року передано сім кімнат гуртожитку заводу по АДРЕСА_2 .
 
Згідно акту від 16 лютого 1971 року прийому передачі кімнат, кімната 
АДРЕСА_1 передавалася для заселення 3 чоловік.
 
Відповідно до відмітки у паспорті позивача він зареєстрований у кімнаті 
АДРЕСА_1 з 03 жовтня 1995 року.
 
Листом від 26 лютого 2004 року на адресу відповідача ВАТ «Укрдіпродеревпром» підтвердило, що у кімнаті 35 проживає та зареєстрований співробітник товариства ОСОБА_1 .
 
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 1993 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та організації орендарів підприємства Київського експериментального комбінату плитних матеріалів, будівля гуртожитку по АДРЕСА_2 зареєстрована на праві власності за ПрАТ «Фанери та плити».
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
 
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 
 
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). 
 
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
 
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
 
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
 
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , який був заселений у гуртожиток як співробітник ВАТ «Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревпром», не довів наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання кімнати у гуртожитку не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
 
Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кімната у гуртожитку не має власника, вибула із власності колишнього роботодавця, правонаступником якого є відповідач, або ж вона є безхазяйною.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що позивач не є добросовісним набувачем нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за іншою особою, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно здійснено тлумачення положень статті 344 ЦК України та дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).
 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 
2019 року у справі № 753/15469/18 (провадження № 61-7336св19).
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун
 
С. Ю. Бурлаков
 
М. Є. Червинська