Справа № 344/13504/20 
Провадження № 22-ц/4808/441/21 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2021 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Томин О.О.,
                       секретаря                Пацаган В.В., 
                       з участю:                апелянта ОСОБА_1 та його представника
                                               Семчука М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Державної казначейської служби України про зобов`язання звільнити з роботи, зобов`язання прийняти рішення щодо виділення коштів та стягнення заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючою суддею Бабій О.М. 29 січня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до ДП “Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК”, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Державної казначейської служби України позов про зобов`язання звільнити з роботи, зобов`язання прийняти рішення щодо виділення коштів та стягнення заборгованості по заробітній платі.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2021 року провадження у даній справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зобов`язання держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України прийняти рішення щодо виділення коштів для проведення з позивачем та іншими працівниками державного підприємства «Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК» повного розрахунку при звільненні з роботи, погашення заборгованості по зарплаті закрито.
Не погоджуючись із даною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що розгляд даної справи в частині позовних вимог до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки вказане Міністерство є засновником ДП “Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК”, діяльність якого з 09 квітня 2019 року припинене шляхом ліквідації. Судом першої інстанції не було враховано того, що саме з ініціативи Міністерства приміщення інституту було передано до сфери управління Державної судової адміністрації, що підтверджує той факт, що саме Міністерство керувало активами та діяльністю інституту. А тому, на думку ОСОБА_1 , Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства повинно нести відповідальність за борги інституту та зобов`язане було вирішити питання щодо виділення коштів на проведення кінцевого розрахунку з працівниками інституту при звільненні та погашення заборгованості по заробітній платі працівникам інституту. Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що у разі банкрутства боржника з вини його засновника, на засновників може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Крім того, позивач ОСОБА_1 вказує на те, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є головним розпорядником бюджетних коштів, а тому за обсягом наданих йому повноважень відповідач має реальну можливість вирішити питання виділення бюджетних коштів для погашення заборгованості по заробітній платі. При цьому, зауважує апелянт, інститут через вищевказані дії засновника не має такої можливості. Посилаючись на те, що заявлені ним позовні вимоги до відповідачів є взаємопов`язаними, просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
У надісланому на адресу суду відзиві представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує. Вказує, що ліквідація інституту та передача майна від Міністерства до Державної судової адміністрації є правомірними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства. Представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України вважає помилковим посилання позивача ОСОБА_1 на Кодекс України з процедур банкрутства, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про те, що ДП “Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК” перебуває в процесі провадження у справі про банкрутство чи санації. Зауважує, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерства прийняти рішення щодо виділення коштів для проведення з позивачем та іншими працівниками інституту повного розрахунку при звільненні з роботи, погашення заборгованості по зарплаті є спором з приводу реалізації Міністерством своїх повноважень, а тому він повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства. Оскаржувану ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою, а тому просить залишити її без змін.
В судове засідання належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи представники ДП «Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Державної казначейської служби України не з`явились з невідомих причин. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Семчук М.М. апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали. Додатково вказали, що позовні вимоги до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України нерозривно пов`язані з іншими позовними вимогами, а тому вважають, що не доцільно роз`єднувати їх. Просять ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Закриваючи провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зобов`язання держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України прийняти рішення щодо виділення коштів для проведення з позивачем та іншими працівниками державного підприємства «Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК» повного розрахунку при звільненні з роботи, погашення заборгованості по зарплаті, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах Міністерство реалізує свої розпорядчі функції у сфері управління діяльністю Інституту. А тому спір у даній частині підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 , звертаючись із позовною вимогою до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, просив зобов`язати вказане Міністерство прийняти рішення щодо виділення коштів для проведення з позивачем та іншими працівниками ДП «Український державний конструкторсько-технологічний інститут транспорту АПК» повного розрахунку при звільненні з роботи, погашення заборгованості по зарплаті.
Вказана позовна вимога, на думку колегії суддів, свідчить про те, що в спірних правовідносинах відповідач - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, яке є органом державної влади та наділене публічно-владними управлінськими функціями, реалізує свої розпорядчі функції у сфері управління діяльністю Інституту. А тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спір в цій частині підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Твердження апелянта про те, що розгляд даної справи без участі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є неможливим, оскільки права позивача не будуть в повній мірі і ефективно захищені, є безпідставними. Адже, матеріально-правової вимоги про субсидіарну відповідальність згідно ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства до цієї державної установи ОСОБА_1 не пред”явив.
З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що розгляд всіх його позовних вимог повинен здійснюватись за правилами цивільного судочинства. Адже, у ст.20 ЦПК України вказано, що об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, не допускається.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, а тому вона не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2021 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                         В.А. Девляшевський
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.