ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
11 лютого2021 року
м. Київ
 
справа № 405/5435/20
провадження № 51- 4651км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати                                                                   Касаційного  кримінального суду у складі:
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                        
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 , 
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 вересня 2020 року частково задоволено скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність прокуратури Кіровоградської області та зобов`язано службових осіб прокуратури Кіровоградської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_6 від 1 вересня 2020 року та доповненнями до неї від 2 вересня 2020 року вх. №20984-20. 
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 18 вересня 2020 року відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на вищезазначену ухвалу слідчого судді. 
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції розглянув провадження за відсутності прокурора, незважаючи на подану ним заяву про відкладення розгляду скарги у зв`язку з об`єктивними обставинами (створенням обласних прокуратур, у тому числі Кіровоградської обласної прокуратури, кадровими змінами, пов`язаними зі звільненням та перепризначенням прокурорів обласних прокуратур, які станом на час розгляду справи 11 вересня 2020 року не були завершені), чим порушив загальні засади кримінального провадження, а саме право на доступ до правосуддя, змагальності та рівності сторін, передбачені статтями 21 – 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Прокурор також зазначає, що апеляційний суд не звернув жодної уваги на допущені судом першої інстанції порушення, не усунув їх, чим обмежив такі основоположні права учасників кримінального судочинства, як право на доступ до правосуддя, процесуальної рівності сторін та змагальності, не навівши при цьому будь-яких обґрунтувань чи мотивів відповідно до вимог ч. 1 ст. 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
 
Від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу прокурора.
У судовому засіданні прокурор вважав, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Потерпіла просила залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Зі змісту ч. 4 ст. 424 КПК убачається, що ухвали слідчого судді оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
Тому ухвала слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 вересня 2020 року не може бути предметом касаційного розгляду, у зв`язку з чим Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам у касаційній скарзі в цій частині.
Відповідно до вимог п. 6 ст. 399 КПК ухвала про відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Рішенням від 17 червня 2020 року № 4-р (ІІ)/2020 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 3  ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.
 
Зазначене Рішення хоча і не містить прямого обмеження на оскарження стороною обвинувачення ухвали слідчого судді про задоволення скарги на бездіяльність прокуратури та зобов`язання службових осіб прокуратури внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, однак з його змісту вбачається, що воно ухвалене з метою забезпечення конституційного права на судовий захист особи, яка звертається до уповноважених державних органів із заявою, повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
 
Зокрема, звертаючись до уповноважених державних органів із заявою, повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, особа очікувано перебуває в межах належної правової процедури, забезпечення якої є одним із завдань кримінального провадження (ст. 2 Кодексу). Недостатність судових гарантій від свавілля у питанні початку кримінального провадження перешкоджає захисту порушених прав людини, зокрема внаслідок унеможливлення судового захисту, передбаченого частинами 1, 2 ст. 55 Конституції України.
 
Отже, це означає, що встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту.
На підставі викладеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. З ст. 307 КПК в частині заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, є обмеженням конституційного права на судовий захист стосовно гарантій на апеляційний перегляд справи, а тому, суперечать положенням ч. 2 ст. З, ч. 1 ст. 8, ч. 1-2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року у справі № 4-р/2019, було сформульовано правову позицію, за якою законодавчо визначений механізм реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя; обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи (абз. 17-18 підп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини).
 
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі       № 1-7/99, в Конституції України стаття 58 міститься в розділі II «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та ч. 2 ст. 3 Конституції України. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
 
Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року                  № 5-р/2020 (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини) зазначено про те, що процесуальні права та обов`язки учасників кримінального провадження з різним процесуальним становищем є неоднаковими, що зумовлено різними процесуальними функціями, які мають бути реалізовані під час кримінального провадження суб`єктами з відповідним процесуальним статусом.
 
Таким чином, системний аналіз ст. З, ч. 1-2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 307 КПК, рішень Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року                       №4-р/2019, від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)/2020, від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, від 17 березня 2020 року № 5-р/2020 дає підстави вважати, що положення ч. З ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, є неконституційним лише в частині оскарження в апеляційному порядку звернення з апеляційною скаргою саме особи/індивіда, а прокурор не є суб`єктом такого оскарження в апеляційному порядку.
 
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
 
Тому, враховуючи вищенаведене, Суд зазначає, що встановлення обмежень на апеляційне оскарження прокурором в апеляційному порядку ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, не є порушенням конвенційного права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), конституційного принципу верховенства права (ст. 8 Конституції України), принципу змагальності та рівності сторін (статті 10, 22 КПК) та не свідчать про порушення права на доступ до правосуддя.
 
Доводи в касаційній скарзі прокурора щодо неусунення судом апеляційної інстанції порушень, допущених судом першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на підставі ч. 4 ст. 399 КПК у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, апеляційний суд не повинен перевіряти доводи апеляційної скарги, у тому числі щодо дотримання процедури судового розгляду.
 
Таким чином, ухвала Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2020 року відповідає вимогам КПК, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому Суд не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження – без зміни.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                    ОСОБА_3