ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем УКРАЇНИ 

справа № 639/7509/15
провадження № 22-ц/818/116/21

18 січня 2021 року
м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретарів – Кравченко О.О., Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі - Комунальне підприємство «Харківводоканал», ОСОБА_2 , держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року в складі судді Шрамко Л.Л.,

у с т а н о в и в:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» (далі – КП «Харківводоканал»),  ОСОБА_2 , держави Україна в особі Державної казначейської служби України про захист прав споживача. 

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає КП «Харківводоканал». Однак з нею не було укладено індивідуального договору. При цьому надаються неякісні послуги, оскільки з кранів тече вода з відходами та водоростями, припинення водопостачання відбувається на власний розсуд КП «Харківводоканал», також змінюються умови оплати послуг без погодження з нею. Вимоги сплатити за ненадані та непогоджені з нею послуги неналежної якості спричиняють їй хвилювання, що вплинуло на погіршення стану її здоров`я. 

Незаконні дії відповідач вчиняє за участю громадянки ОСОБА_2 , яка, використовуючи своє службове становище судді Жовтневого районного суду м. Харкова, отримує в своє провадження усі позови, де вона та КП «Харківводоканал» є сторонами, та налаштовує останнього на невиконання обов`язку щодо підготовки та надання їй тексту відповідного типового індивідуального договору та незаконні вимоги за відсутності відповідного договору. 

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати незаконними бездіяльність КП «Харківводоканал» щодо ненадання їй на момент відкриття провадження у справі тексту індивідуального договору з чітко прописаними в ньому правами та обов`язками ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал» з наданням їй до укладення договору документів на підтвердження права відповідача надавати такі послуги та можливість надавати послуги з водовідведення та водопостачання згідно з вимогами пунктів 2.1, 2.3.4, 3.1-3.7 Умов здійснення господарської діяльності, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг, від 10 серпня 2012 року № 279, а також дії КП «Харківводоканал», які полягають у вимогах сплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення неналежної якості; стягнути з КП «Харківводоканал» на її користь на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5 000,00 грн; визнати незаконними дії громадянки ОСОБА_2 ; визнати незаконною діяльність відповідача без виконання вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг, від 10 серпня 2012 року № 279; визнати незаконним ненадання їй КП «Харківводоканал» питної води та послуг, що відповідають вимогам постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг, від 10 серпня 2012 року № 279; визнати незаконною монополію КП «Харківводоканал» в сфері централізованого водопостачання та водовідведення.

19 січня 2016 року Івченко Катерина Олександрівна – представник КП «Харківводоканал» надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що КП «Харківводоканал» було розроблено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на основі типового договору, форма якого була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та погоджена згідно з рекомендаційним роз`ясненням Харківського обласного територіального відділу Антимонопольного комітету України від 16 липня 2009 року № 9. Підприємство щомісяця в кожній квитанції до сплати пропонує абонентам укласти письмовий договір, зазначає адресу, номер телефону, за якими потрібно звернутися, та перелік необхідних для цього документів. З боку позивача не було вчинено дій, які б свідчили про бажання укласти індивідуальний договір на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Докази на підтвердження заподіяння позивачу моральних страждань ОСОБА_1 не надано.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2016 року в складі судді Єрмоленко В.Б. справа прийнята до провадження судді Єрмоленко В.Б.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2017 року в складі судді Єрмоленко В.Б. заявлено про самовідвід.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2017 року в складі судді Кругової С.С. справу направлено для розгляду до Ленінського районного суду м. Харкова.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Рішення Ленінського районного суду Харківської області суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та поклав обов`язок доказування на неї, що не узгоджується з правовою позицією, яка міститься в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року у справі № 310/399/15ц. Крім того, їй було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування у КП «Харківводоканал» доказів на підтвердження виконання останнім ліцензійних умов. Висновки суду першої інстанції щодо дій судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_2 в рішенні відсутні. Крім того, судом першої інстанції не був взятий до уваги Висновок спеціаліста - психолога ОСОБА_3 від 05 липня 2018 року, згідно з яким вказані неправомірні дії КП «Харківводоканал» є для неї психотравмуючими, в результаті цих дій їй завдано моральної шкоди, результуюча моральна шкода за тривале ненадання проекту договору, незважаючи на встановлений обов`язок, дорівнює 430 000,00 грн. 

27 листопада 2019 року Хом`як Руслан В`ячеславович – представник КП «Харківводоканал» подав відзив на апеляційну скаргу. 

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 , держава Україна в особі Державної казначейської служби України рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (пункт 4 частини 1 статті 374 ЦПК України). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає КП «Харківводоканал».

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що з нею не було укладено індивідуального договору, послуги з водопостачання та водовідведення не є якісними, мають місце факти припинення водопостачання на власний розсуд КП «Харківводоканал», крім того змінюються умови оплати послуг без погодження з нею. При цьому позов пред`явлено, зокрема, до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Єрмоленко В.Б., яка, на думку позивача, використовуючи своє службове становище, отримує в своє провадження усі позови, де ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал» є сторонами, та налаштовує останнього на невиконання обов`язку щодо підготовки та надання їй тексту відповідного типового індивідуального договору та на незаконні вимоги за відсутності відповідного договору. 

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 8 «Про деякі питання, що вникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна і моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійснені правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. 

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, так як це буде порушувати принцип незалежності суддів і заборону втручання в її вирішення незалежним судом. 

У зв`язку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження справи до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Таким чином, провадження у такій справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Єрмоленко В.Б. про визнання дій незаконними підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскражуване рішення суду першої інстанції в іншій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642-643 ЦК України.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня   2005 року № 630 (далі - Правила).

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом (частина друга статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За змістом частини четвертої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Положенням статей  20,  21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до пункту 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Типовий договір про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Наведене дає підстави для висновку, що при укладенні договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту типового договору.

Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: перелік послуг; вимоги до якості послуг; права і обов`язки сторін; відповідальність сторін за порушення договору; ціна послуги; порядок оплати послуги; порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання (частина третя статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Установивши, що КП «Харківводоканал» щомісяця в кожній квитанції до сплати пропонує споживачеві укласти письмовий договір на послуги з водопостачання та водовідвення відповідно до Правил, підготовлений виконавцем на основі типового договору, однак позивач жодних дій щодо укладення такого договору не вчинила, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з безпідставності доводів ОСОБА_1 про визнання незаконними дій та бездіяльності КП «Харківводоканал», а відтак відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до пунктів 1-6 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доказів надання неякісних послуг з боку КП «Харківводоканал» матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. 

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкодии (частина друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Обов`зковому доказуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні.

ОСОБА_1 не навела доказів наявності всіх складових, які є підставою для відшкодування заподіяної їй КП «Харківводоканал» моральної шкоди, а тому суд також обгрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Щодо визнання незаконними діяльність відповідача без виконання вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг, від 10 серпня 2012 року № 279, та монополію КП «Харківводоканал» в сфері централізованого водопостачання та водовідведення, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого водопостачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії.

Статтею 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, завданням якої, у тому числі, є здійснення державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках шляхом формування і забезпечення прогнозованості цінової і тарифної політики на ринках, які перебувають у стані природної монополії, та суміжних ринках у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.

Указом Президента України від 27 серпня 2014 року № 694/2014NT було утворено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

Указом Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 затверджено Положення про НКРЕКП (далі - Положення про НКРЕКП).

Відповідно до пункту 3 Положення про НКРЕКП основними завданнями НКРЕКП, зокрема є державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів; забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.

Пункт 4 Положення про НКРЕКП передбачає, що НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, установлює тарифи на комунальні послуги для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП.

Таким чином, НКРЕКП, як національна комісія регулювання природних монополій, що утворена та функціонує відповідно до Закону України «Про природні монополії» наділена повноваженнями по встановленню тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, що використовується для потреб населення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 826/16994/15 (провадження № 11-681апп18) та в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 826/15733/15.

Отже, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є НКРЕКП. Натомість відповідач не має повноважень коригувати чи змінювати ці тарифи самостійно, що узгоджується з положеннями Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та Положенням про НКРЕКП. Таких повноважень немає й суд на підставі судового рішення встановлювати тариф, за яким має здійснюватися нарахування за послуги.

Згідно з пунктом 13 Положення про НКРЕКП рішення НКРЕКП приймаються на засіданнях, які проводяться у формі відкритих або закритих слухань.

У разі розгляду питань, що мають важливе суспільне значення, засідання проводяться у формі відкритих слухань, в яких беруть участь представники суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, об`єднань споживачів і громадськості.
Рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті у межах її повноважень, обов`язкові до виконання суб`єктами природних монополій. Рішення НКРЕКП можуть бути оскаржені в установленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки постанови НКРЕКП у судовому порядку не оскаржувалися.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Єрмоленко Вікторії Борисівни про визнання дій незаконними скасуванню з закриттям провадження у справі в цій частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 4, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Єрмоленко Вікторії Борисівни про визнання дій незаконними скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 19 січня 2021 року. 

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина