Ухвала
Іменем України
 
01 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 209/3915/19
провадження № 61-219ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року у складі судді Замкової Я. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 11 червня 2010 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 72 000,00 доларів США, на строк до 01 липня 2010 року, про що було складено розписку. 
 
Відповідач зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі № 209/4084/13-ц з ОСОБА_3 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 908 640,00 грн, три проценти річних у розмірі 103 062,18 грн, інфляційні втрати - 60 456,85 грн та понесені судові витрати. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 02 червня 2015 року, заочне рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення інфляційних втрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат. 
 
Також рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у справі № 209/4403/15-ц з ОСОБА_3 на його користь стягнуто три проценти річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року у розмірі 153 011,20 грн та понесені судові витрати.
 
Відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 72 000,00 доларів США. Станом на 01 квітня 2020 року офіційний курс Національного банку України складає 27,6289, а отже, розмір позики, який мав би повернути відповідач становить 1 989 280,80 грн. Ураховуючи, що за рішенням суду від 20 червня 
2014 року з відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 908 640,00 грн, різниця заборгованості за договором позики становить 1 080 640,80 грн 
(1 989 280,80-908 640,00).
 
Кількість днів прострочення за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року становить 1 199 днів, сума боргу - 1 989 280,80 грн, а отже три проценти річних, які підлягають нарахуванню складають 195 993,00 грн. 
 
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь різницю між розміром заборгованості, визначеним рішенням суду від 20 червня 2014 року, та еквівалентом суми позики станом на 01 квітня 2020 року, у розмірі 
1 080 640,80 грн, а також три проценти річних у розмірі 195 993,00 грн. 
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 89 544,60 грн. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, зокрема стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Реалізуючи своє право на звернення до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (справа 
№ 209/4084/13-ц), у національній грошовій одиниці України - гривні. Ураховуючи наведене, а також те, що він погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з відповідача, він не має права на стягнення курсової різниці, що виникла внаслідок коливань курсу валют, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
 
Оскільки  ОСОБА_3 не виконав заочне рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 908 640,00 грн та зважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року з відповідача на ОСОБА_1 вже стягнуто три проценти річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 89 544,60 грн.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк до 15 лютого 2021 року для сплати судового збору.
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додано квитанцію про сплату судового збору у належному розмірі.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та доводам сторін, безпідставно застосували правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 
від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), та не застосували положення статті 1049 ЦК України, якою встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, в якій була йому передана, а тому дійшли помилкового висновку про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення курсової різниці. 
 
Суди також не урахували, що визначаючи розмір заборгованості за договором позики, що становила 72 000,00 доларів США, суди попередніх інстанцій у справах № 209/4084/13-ц та № 209/4403/15-ц, застосували різні курси Національного банку України гривні до долару США, зокрема: 
- у справі № 209/4084/13-ц суму заборгованості за договором позики розраховано у національній валюті виходячи з еквіваленту курсу Національного банку України гривні до долару США станом на 10 квітня 2014 року; 
- у справі № 209/4403/15-ц під час обчислення трьох процентів річних застосовано курс Національного банку України гривні до долару США станом на день винесення судового рішення - 19 грудня 2016 року.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди попередніх застосували норми права без урахування правових висновків Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17; та Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 липня 
2020 року у справі № 296/10217/15-ц.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 червня 2010 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позивача в борг 72 000,00 доларів США, строком до 
01 липня 2010 року, про що була складена розписка. 
 
Відповідач свої зобов`язання щодо повернення боргу не виконав. 
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі № 209/4084/13-ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 908 640,00 грн, три проценти річних у розмірі 103 062,18 грн, інфляційні втрати - 60 456,85 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат 
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року у справі № 209/4084/13-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення інфляційних втрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні зазначеної вимоги. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року у справі № 209/4084/13-ц касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в незміненій після його апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року залишено без змін.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у справі № 209/4403/15-ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період з 
12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року, у розмірі 153 011,20 грн та понесені судові витрати.
 
19 грудня 2017 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О. М. відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у справі № 209/4403/15-ц. 
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. від 25 червня 2019 року закінчено виконавче провадження з підстав повного виконання.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
 
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Позивач обгрунтовував позовні вимоги про стягнення курсової різниці, посилаючись на те, що відповідач отримав від нього позику в іноземній валюті у розмірі 72 000,00 дол. США, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 908 640,00 грн, а тому станом на 01 квітня 2020 року з урахуванням офіційного курсу Національного банку України (27,6289 грн) розмір позики, яку зобов`язаний був повернути відповідач становить 1 989 280,80 грн. З огляду на зазначене, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, що виникла внаслідок курсової різниці коливання валют у розмірі 1 080 640,80 грн (1 989 280,80-908 640,00).
 
Перевіряючи доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в частині вирішення вимог про стягнення курсової різниці, Верховний Суд виходить з наступного.
 
Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах. 
 
Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку і застосовуються у фінансовій звітності підприємств. Курсова різниця жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
 
Відповідно до принципу диспозитивності, що є складовою основоположного принципу верховенства права, яким керується суд при вирішенні справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, заявленим на власний розсуд.
 
Звертаючись у серпні 2013 року з позовом до суду до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_1 визначив розмір заборгованості за договором позики у національній грошовій валюті України - гривні. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі № 209/4084/13-ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 908 640,00 грн. Позивач погодився із зазначеним судовим рішенням і не оскаржував його у встановленому законом порядку, а тому суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, що виникла унаслідок коливання курсу валют. 
 
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та Верховним Судом у постанові від 11 вересня 
2019 року у справі № 608/532/17, від 10 червня 2020 року у справі № 766/7004/17. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначив розмір трьох процентів річних (89 544,60 грн), що відповідно до статті 625 ЦК України підлягають стягненню за прострочення виконання  ОСОБА_3 грошового зобов`язання, виходячи із його розміру 908 640,00 грн, визначеного заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року, та періоду прострочення, який складає 1 199 днів (з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року).
 
Перевіряючи наведені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи касаційної скарги, що стали підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема посилання на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права, зокрема статтю 524, частину другу статті 533 ЦК України, без урахування висновків щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 
01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), Верховний Суд вважає їх неспроможними.
 
У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі 
№ 6-284цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) викладений правовий висновок щодо застосування статей 524, 533 ЦК України: відповідно до частини першої статті 533 ЦК Українигрошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
У зазначених справах спір між сторонами стосувався стягнення заборгованості за договором позики (справа №6-284цс17) та стягнення авансового платежу за попереднім договором ( справа № 296/10217/15-ц), у  яких грошове зобов`язання позивач визначив у іноземній валюті, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, невиконаним є грошове зобов`язання у національній валюті України - гривні, а отже фактичні обставини, встановлені у даній справі є відмінними від фактичних обставин, що були встановлені судами у справах 
№ 6-284цс17 та № 296/10217/15-ц.
 
Посилання заявника на помилкове застосування судами правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) з посиланням на те, що у зазначеній справі позивач звертався з вимогою про стягнення курсової різниці як відшкодування збитків з підстав передбачених статтею 22 ЦК України є необгрунтованими, оскільки у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду вирішуючи питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема необхідність визначення правової природи курсової різниці, окрім того, що курсова різниця не може бути упущеною вигодою зазначила, що позивач, як кредитор за кредитним договором, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо самостійного визначення позовних вимог та способу захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши її у валюті України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а тому не має права на стягнення курсової різниці. 
 
Ураховуючи наведене, визначення правової природи курсової різниці, застосування судами попередніх інстанцій правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 травня 2018 року у справі 
№ 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) є правильним, а тому відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що кредитор, який сам визначив заборгованість у національній валюті гривні і погодився з судовим рішенням про стягнення такої заборгованості з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, що виникла унаслідок коливання курсу валют. 
 
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених ними обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та належної оцінки судів. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини, надавати оцінку та здійснювати переоцінку доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 08 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак