ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 440/4686/19
адміністративне провадження № К/9901/23101/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Єресько Л. О., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 (суддя - Головко  А.  Б.) і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020 (колегія суддів у складі: Мельнікової Л. В., Жигилія С. П., Русанової В. Б.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування   
02.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Служба безпеки України, в якому просив: визнати протиправним і скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 № 10/12-ОС щодо звільнення з посади першого заступника начальника управління Служби безпеки України в Харківській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»; визнати протиправним і скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 26.12.2014 № 10/282-ос про звільнення ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні начальника Управління по посаді першого заступника начальника управління СБ в Харківській області з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас Служби безпеки України; поновити його на посаді першого заступника начальника управління Служби безпеки України в Харківській області; зобов`язати Служби безпеки України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 23.10.2014 на виконання вимог Закону України «Про очищення влади» Головою Служби безпеки України виданий наказ № 10/12-ос «По особовому складу» від 23.10.2014, яким його звільнено з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області на підставі відомостей, наявних в матеріалах особової справи. Підставою для винесення спірного наказу слугувало те, що у зазначений в Законі України «Про очищення влади» період він обіймав посади заступника начальника Управління Служби безпеки України в Полтавській області (з 27.06.2010 по 03.06.2013) та першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Тернопільській області (з 03.06.2013 по 04.04.2014), і, відповідно підпадав під санкцію наведеного вище Закону.
09.12.2014 в силу вимог Закону України «Про очищення влади» він звернувся із рапортом на ім`я начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області, яким просив його звільнити із займаної посади. Наказом Голови Служби безпеки України від 26.12.2014 № 10/282-ос його звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, та 29.12.2014 наказом № 284-ос начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області виключено із списків особового складу та направлено на військовий облік в Управління Служби безпеки України в Полтавській області.
Позивач указує, що як законослухняний кадровий військовослужбовець, на виконання вимог Закону України «Про очищення влади» написав рапорт на звільнення з посади. Таким чином, правові підстави щодо невиконання вимог цього Закону, а також оскарження наказів про звільнення у строк, визначений законодавцем на оскарження рішення відповідача, у нього були відсутні.
Лише 29.10.2019 з електронних ЗМІ йому достеменно стало відомо, що 17.10.2019 Європейський суд з прав людини одноголосно ухвалив рішення (справа «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15,  № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18 та №  47749/18) про те, що звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року призвело до порушення їхніх прав. Європейський суд з прав людини вирішив, що закон про очищення влади застосовується до дуже широкого кола осіб і призвів до звільнення заявників лише на тій підставі, що вони займали посади на державній службі протягом більш ніж року за часів президентства В. Януковича, або на підставі зайняття посад у комуністичній партії до 1991 року.
За наведених обставин позивач вважає дії відповідача протиправними,  звільнення з посади - незаконним, таким, що грубо порушує його основоположні права і свободи, визначені у міжнародно-правових актах та гарантованих Конституцією України, що призвело у подальшому до сильних душевних переживань, погіршення самопочуття та стану здоров`я, а запис у особовій справі та включення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» до публічного приниження честі, гідності та ділової репутації в очах колег по службі, рідні та близького оточення, позбавили його права продовжувати працювати за фахом в органах Служби безпеки України, а також на будь-яких інших посадах у державних органах. Крім того, відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Однак, звільнивши із займаної посади, відповідач, таким чином, усупереч вказаному припису Конституції України, застосував до нього міру колективної відповідальності, яка покладена в основу Закону, що суперечить Конституції України щодо індивідуальної відповідальності особи.
Одночасно, позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду із даним позовом.
Обґрунтовуючи поважність причин його пропуску, позивач вважає, що лише 29.10.2019 (коли він довідався про існування рішення Європейського суду з прав людини) у нього виникло юридичне право (місячний строк) на звернення до суду з позовною заявою. Таким чином, на думку позивача, пропущення процесуального строку здійснено з поважних, незалежних від нього причин, оскільки він не знав про порушення його прав, свобод та інтересів суб`єктом владних повноважень на момент звільнення. Крім того, відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Оскільки на момент звернення до суду наказ про звільнення йому не вручений, виходячи з вимог частини першої статті 233 КЗпП України та частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивач вважає, що ним не порушено місячний строк звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020, у задоволенні заяви позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення строку звернення до суду відмовлено, позовну заяву залишено без розгляду.
Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що будучи звільненим зі служби, яка відноситься до публічної, ще у грудні 2014 року та звертаючись до суду із даним позовом лише 02.12.2019, позивачем пропущено встановлений статтею 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з відповідною позовною заявою. При цьому, позивачу у 2014 році було достеменно відомо про існування наказу про його звільнення хоча б судячи з того, що він припинив проходити службу. Також суд відхилив доводи позивача щодо прийняття Європейським судом з прав людини рішення від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», як підставу для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки розуміння юридичної перспективи вирішення спору не є обставиною, яка може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
10.09.2020 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020, в якій скаржник просить скасувати вказані судові рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права та направити справу для розгляду до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини на які вказували представники позивача, що наказ про звільнення ОСОБА_1 отримав 03.12.2019, а взяв до уваги дати доведення до позивача наказів, а не отримання, що, на думку скаржника, призвело до постановлення незаконних ухвали та постанови судів першої та апеляційної інстанцій. Суди залишили без уваги приписи частини першої статті 233 КЗпП України, яка є визначальною при вирішенні питання щодо строку звернення до адміністративного суду у справах при звільненні.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу відповідач, наполягаючи на необґрунтованості останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 29.09.2019 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 18.01.2021 зазначену адміністративну справу призначив до розгляду в порядку письмового провадження.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивач оспорює наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 № 10/12-ос щодо звільнення його з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та наказ Голови Служби безпеки України від 26.12.2014 № 10/282-ос про його звільнення, який перебував у розпорядженні начальника Управління по посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас Служби безпеки України.
Вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області та зобов`язання СБУ проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» є похідними від попередніх.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу доведено зміст наказу від 23.10.2014 № 10/12-ос під час особистої бесіди з першим заступником начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області полковником Скакуном О., про що свідчить підпис позивача в довідці про бесіду від 09.12.2014.
Згідно з довідкою про бесіду від 15.12.2014 позивач ознайомлений з правовими підставами звільнення з військової служби та підтвердив бажання бути звільненим з військової служби, у зв`язку з проведенням організаційних заходів в запас Служби безпеки України.
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.
Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.
Так, відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
На підставі частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.
Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. 
Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).
При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі «Йодко против Литви» (Jodko v. Lithuania). 
За перевіркою матеріалів встановлено, що позивач оспорює наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 № 10/12-ос щодо звільнення його з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та наказ Голови Служби безпеки України від 26.12.2014 № 10/282-ос про його звільнення, який перебував у розпорядженні начальника Управління по посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас Служби безпеки України.
Вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області та зобов`язання Служби безпеки України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» є похідними від попередніх.
Відтак, оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до пункту 4.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 31.12.2008 за № 1323/16014 (в редакції, чинній на час зарахування в розпорядження позивача) (далі - Інструкція № 772) передбачено доведення наказу до військовослужбовця, яким його звільнено з посади та зараховано в розпорядження під час особистої бесіди. Результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини «Особова справа» матеріалів особової справи військовослужбовця.
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, позивачу доведено зміст наказу від 23.10.2014 № 10/12-ос під час особистої бесіди з першим заступником начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області полковником Скакуном О., про що свідчить підпис позивача в довідці про бесіду від 09.12.2014.
Відповідно до пункту 7.15 Інструкції № 772 наказ про звільнення військовослужбовця у запас або у відставку оголошується йому особисто його прямим начальником.
Відповідно до довідки про бесіду від 15.12.2014 позивач ознайомлений з правовими підставами звільнення з військової служби та підтвердив бажання бути звільненим з військової служби, у зв`язку з проведенням організаційних заходів в запас Служби безпеки України.
Також обізнаність позивача з приводу наявності спірних наказів підтверджується запитом від 18.11.2019, в якому ним зазначені повні назви, дати та номери оскаржуваних наказів, та означена інформація вказана ним в адміністративному позові.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи в розпорядженні начальника Управління СБ в Харківській області вирішив припинити свою військову службу в органах Служби безпеки України до закінчення строку перебування в розпорядженні 09.12.2014 особисто ініціював питання щодо свого звільнення в запас шляхом подання рапорту на ім`я начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області. Позивач усвідомлював правові наслідки поданого ним рапорту щодо звільнення з військової служби, бажав їх настання та фактично погодився зі звільненням у запас Служби безпеки України за підпунктом «г» пункту 63 ( у зв`язку з проведенням організаційних заходів).
Доводи позивача щодо прийняття Європейським судом з прав людини рішення від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України» як підставу для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки розуміння юридичної перспективи вирішення спору не є обставиною, яка може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Отже, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, будучи звільненим зі служби, яка відноситься до публічної, ще у грудні 2014 року та звертаючись до суду із даним позовом лише 02.12.2019, позивачем пропущено встановлений статтею 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з відповідною позовною заявою. При цьому, позивачу у 2014 році було достеменно відомо про існування наказу про його звільнення хоча б судячи з того, що він припинив проходити службу. 
Отже, строк подання позовної заяви був пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача та належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок його звільнення.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані в заяві позивача про поновлення такого строку, є неповажними.
Доводи касаційної скарги про те, що для обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі має застосовуватись частина перша статті 233 КЗпП України, якою визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки є необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При цьому, Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Таким чином, доводи скаржника, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення йому копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.
Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги дати доведення до позивача спірних наказів, а не їх отримання, колегія суддів відхиляє, оскільки  вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №  640/18439/19.
Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов законного та обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви позивачеві. 
Слід зауважити, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
Посилання скаржника в касаційній скарзі щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06.06.2018 у справі №  826/671/16, від 14.06.2019 у справі № 826/10995/15 судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки пропри побіжну схожість спірних правовідносин у вказаних справах, відмінними є їхні фактичні обставини та, відповідно, підстави позову і обґрунтування позицій кожної зі сторін, що й зумовлює різне.
Крім того, питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду у кожному конкретному випадку встановлюється на підставі фактичних обставин справи, з урахуванням обґрунтувань вимог учасників справи та на підставі наданих ними доказів. 
Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Доводи та аргументи позивача зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020 скасувати залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко Л.О. Єресько   Н.М. Мартинюк