Єдиний унікальний номер 227/3601/20 
Номер провадження 22-ц/804/726/21        

П О С Т А Н О В А
Іменем  У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Хоменко Д.Є.), – 

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Товариства про стягнення заборгованої заробітної плати. В обґрунтування позову заявник посилалася на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем по 17 липня 2017 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці та у вказаний період виконувала роботу згідно своїх посадових обов`язків і була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів розрахунок, не сплатив заробітну платню за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 20 230,64грн та у зв`язку з порушенням термінів її виплати повинен компенсувати втрату частини заробітної плати в розмірі 4 743,16грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову, правові підстави для цього суд вбачає у тім, що мали місце обставини непереборної сили, котрі виключали вину роботодавця в несвоєчасній виплаті заробітної плати та зумовили неможливість отримання документів первинного обліку.
Та суд першої інстанції вважав що сам по собі факт звільнення  ОСОБА_1 з роботи в Товаристві не є підставою для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд не перевірив аргументи заявника та не дав правової оцінки доказам у справі які є належними і допустимими, та які не спростовані у жодний спосіб відповідачем.
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до порушення норм процесуального права, оскільки суд не вирішив спір що виник.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства просив рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Товариством до 17 липня 2017 року та була звільнена у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.8-15, 77-78 наказ про припинення трудового договору № 3830/ДН-ОС а.с.25, 66/.

Відповідно до повідомлення ОСОБА_1 відмовилась від запропонованих посад 04 травня 2017 року /а.с.16/.

Наказами № 236/ДНД від 17 березня 2017 року та № 108 від 20 березня 2017 року на Товаристві встановлено початок простою з 20 березня 2017 року /а.с.17-20, 62, 110-111/.

Товариство у період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року продовжувало діяльність та працівник ОСОБА_1 працювала секретарем виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», якій нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року розмір якої склав: за березень 4 019,20грн (при 87 відпрацьованих годинах та 80 годинах простою); за квітень 2 473,67грн (при 152 годинах простою); за травень 2 473,67грн (при 159 годинах простою);  за червень 1 244,62грн (при 80 годинах простою); за липень 10 019,48грн, з яких оплата простою 346,92грн (при 24 годинах простою), вихідна допомога 4 765,05грн та компенсація за невикористану відпустку 4 811,40грн /розрахунок заробітної плати за березень-липень 2017 року а.с.34-38, 99-103, табель обліку використання робочого часу а.с.83-87/. 

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача з 20 березня 2017 року /а.с.124-128/. 

Страхувальник Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за березень 2017 року у сумі 4 019,20грн, відповідно до яких для нарахування пенсії брався 31 трудовий день /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с.53-55/.

За змістом довідки Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21 жовтня 2020 року №1338/3 та відомостей про виплату грошей за березень 2017 року наданих відповідачем – відсутня заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 та в березні 2017 року розмір нарахованої заробітної плати секретаря виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» склав 1 991,58грн з яких до видачі 1 583,66грн, які працівник отримала 13 липня 2017 року /а.с.68-71/.
Перевіривши  законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Відмовляючи в позові суд виходив із того, що позивач не довів обставин про те, що з боку працедавця, відповідача у справі, мало місце порушення вимог статті 116 КЗпП України та не підтверджено що Товариство не провело розрахунок з позивачем при звільненні.

При цьому, суд взяв до уваги відзив Товариства в якому останнє заперечувало проти позову та посилалось на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина спричинила наслідки у вигляді відсутності у роботодавця відомостей щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.
Суд першої інстанції помилково вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено не на працедавця, а на працівника, та саме працівник, а не Товариство повинно забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Висновки суду про відсутність первинної документації, неможливість нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки заробітна плата була нарахована, про що позивач надав відповідні відомості, які не спростовані жодними належними та допустимими доказами, також про фактичне виконання роботи свідчать табелі обліку використання робочого часу.
Розрахунки заробітної плати ОСОБА_1 за оскаржуваний період є належними, допустимими та прийнятними доказами що оцінені судом першої інстанції з порушенням вимог чинного законодавства.

Товариство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало довідкою долученою від 21 жовтня 2020 року № 1338/3 про заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 1 991,58грн (при фактичній кількості відпрацьованих годин 71) інформація в якій не узгоджується із відомостями які саме ж Товариство надало до Пенсійного фонду України, та які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нараховану Товариством заробітну плату працівнику ОСОБА_1 в сумі 4 019,20грн, із вказівкою про те, що для нарахування пенсії ОСОБА_1 за березень 2017 року брався 31 трудовий день. 

Тобто докази надані Товариством містять суттєві протиріччя які не спростовано в ході судового розгляду. Разом з тим, сума заробітку зазначена в розрахунку заробітної плати наданому працівником ОСОБА_1 за березень 2017 року (в розмірі 4 019,20грн) узгоджується із інформацією наведеною в довідці ПФУ за формою ОК-5.

Наведені обставини дають підстави для висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній паті (в тому числі за період простою) в розмірі який підтверджений наданими розрахунками заробітної плати, які узгоджуються із відомостями з Пенсійного фонду України та іншими доказами у сукупності.
Суд першої інстанції не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що позивач підтвердив наявність заборгованості у відповідача з виплати заробітної плати за період з березня по липень 2017 року у розмірі: за березень 2 435,54грн (з урахуванням авансу отриманого позивачем); за квітень 2 473,67грн (при 152 годинах простою); за травень 2 473,67грн (при 159 годинах простою);  за червень 1 244,62грн (при 80 годинах простою); за липень 10 019,48грн, з яких оплата простою 346,92грн (при 24 годинах простою), вихідна допомога 4765,05грн та компенсація за невикористану відпустку 4 811,40грн, а всього 18646,98грн.
Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 20 березня 2017 року як визначено висновком  торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце, що є загальновідомою інформацією, у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

У той же час, відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» /надалі Закон/ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) /стаття 1 Закону/.

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) /стаття 2 Закону/.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) /стаття 3 Закону/.

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць /стаття 4 Закону/.

Відповідно до Закону Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» - Порядок.

Відповідно до пункту 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом /пункт 4 Порядку/.

За змістом наведених норм права компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.
При цьому суд не бере розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат наданий  представником позивача, оскільки останній не врахував, що відповідно до статті 3 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів (ПДФО 18%, військового збору 1,5%), що призвело до невірного розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів.

З огляду на викладене, розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат становить: 
за березень 2017 року 60,92 /1 583,66грн сума виплаченої заробітної плати з порушенням строків  х 0,038 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по липень 2017 року/ та 430,49 /1 612,33грн невиплачена заробітна плата х 0.267 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по серпень 2020 року/;
за квітень 2017 року 501,59грн /1967,01грн невиплачена заробітна плата х 0,255 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по серпень 2020 року/;
за травень 2017 року 470,12грн /1 967,01грн невиплачена заробітна плата х 0,239 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з червня 2017 року по серпень 2020 року/;
за червень 2017 року 217,73грн /989,70грн невиплачена заробітна плата х 0,22 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з липня 2017 року по серпень 2020 року/;
за липень 2017 року 1 754,57грн /8 085,58грн невиплачена заробітна плата х 0,217 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року/.

Загальна сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за березень – липень 2017 року, складає 3 435,42грн (60,92грн + 430,49грн + 501,59грн + 470,12грн +217,73грн +1 754,57грн).

Зазначена сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та частково задовольнити позов, стягнувши з Товариства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі  з березня 2017 року по липень 2017 року та суми компенсації.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 743,45грн та за подачу апеляційної скарги 1 115,18грн, що разом складає 1 858,63грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі  з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 18646 (вісімнадцять тисяч шістсот сорок шість) гривень 98 копійок та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 435 (три тисячі чотириста тридцять п`ять) 42 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 858 (тисяча вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 63 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 березня 2021 року. 
Судді: