ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1870/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  17 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                        Ганечко О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги - 
В  С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві в якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0076034205 від 03.10.2019;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0076034205 від 03.10.2019;
- визнати протиправним та скасувати вимогу від 03.10.2019 №Ф-44-У.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказані податкові повідомлення-рішення та вимога є незаконними та необґрунтованими, оскільки висновки контролюючого органу здійснені на підставі матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно третіх осіб, не підтверджені первинними документами та ґрунтуються на припущеннях відповідача.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті контролюючим органом на підставі наказу, який в судовому порядку було визнано протиправним та скасовано. Разом з тим, апелянт,  вказуючи на преюдиційність судового рішення посилається на усталену судову практику Верховного Суду з відповідного питання. Крім того, звертає увагу суду, що всі висновки акту перевірки ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження відносно третіх осіб та на протоколах допиту і обшуку за відсутності вироку суду.
За наведених в апеляційній скарзі доводів, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020  року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  на підставі п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового Кодексу України, п. 2 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказу Головного управління ДФС у м. Києві № 1563 від 08.02.2019 була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, відповідно до затвердженого плану перевірки.
Копія наказу про проведення документальної позапланової перевірки №1563 від 08.02.2019 та письмове повідомлення про проведення перевірки № 13268/С/26-15-42-05-28 від 11.02.2019 були направлені контролюючим органом засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків та отримано позивачем 13.02.2019.
У відповідь, позивачем було подано заяву від 15.02.2019, в якій остання, посилаючись  на те, що 29.08.2018 СВ РКП СУФР ГУ ДФС у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 21.08.2018 за адресою: АДРЕСА_1 було проведено обшук,  в результаті якого вилучено первинні документи, просила надати додатковий термін для відновлення первинних документів.
Відповідно до наказу ГУ ДФС у м. Києві № 2265 від 20.02.2019 термін проведення перевірки було перенесено на 90 календарних днів, до 17.05.2019.
В зв`язку з тим, що станом на 17.05.2019 платником податків не  було надано жодних документів щодо здійснення господарської діяльності за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, відповідачем було прийнято рішення про проведення позапланової невиїзної перевірки позивача.
За результатами проведеної перевірки складено Акт від 29.05.2019                                              № 1246/26-15-42-05/ НОМЕР_1 у якому зафіксовано наступні порушення:
- п.п. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-УІ від 08.07.2010, а саме подання звітності з єдиного соціального внеску за 2016 та 2017 роки за невстановленою формою;
- п. 8 ст. 9. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове Державне соціальне страхування» № 2464-УІ від 08.07.2010, що призвело до заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску на загальну суму 125 037,00 грн., а саме: за 2016 рік у сумі 23760,00 грн., за 2017 рік у сумі 101277,00 грн.
На вказаних висновків відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення №0051034205, № 0051044205 та вимогу №Ф-221-У від 05.07.2019 року.
Проте, в рамках процедури адміністративного оскарження ДПС України було прийнято рішення про результати розгляду скарги № 1945/6/99-00-08-06-01 від 16.09.2019, яким вказані податкові повідомлення-рішення та вимога були скасовані та зобов`язано  ГУ ДПС у м. Києві винести і направити нові рішення та вимогу.
Таким чином, нові податкові повідомлення-рішення № 0076034205, №0076024205 та вимога №Ф-44-У від 03.10.2019 року були позивачем 07.11.2019.
Вважаючи вказані рішення суб`єкта владних повноважень протиправними, позивач  звернулась за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 01.10.2016 позивач повинна була перейти зі спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування. Водночас, оскільки зазначених дій позивач не виконала та податкові декларації  про майновий стан та доходи за 4 квартал 2016 року та за 2017 рік позивачем до ДПІ  в Оболонському районі  ГУ ДФС у м. Києві не подано, показники господарської діяльності не задекларовано, суд першої інстанції погодився з висновками відповідача про те, що ФОП ОСОБА_1  порушено вимоги п. 177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України, в зв`язку із чим не задекларовано суму чистого оподаткованого доходу, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб  на загальну суму 1096 363,11 грн. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2016-2017 був поданий позивачем не за встановленою формою  та в порушення п. 8 ст. 9  Закону України «Про збір та облік  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачем не нараховано і не сплачено суму єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення №0076034205, № 0076024205 та вимога про сплату боргу №Ф-44-У є законними і скасуванню не підлягають.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України в органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Як вбачається з матеріалів справи документальна позапланова невиїзна перевірка позивача проведена ГУ ДФС у м. Києві відповідно до наказу від 08.02.2019 року №1563, виданого на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статі 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;
Згідно з пунктом 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного суду, викладений у постанові від 28.01.2020 у справі № 818/998/17 (№ К/9901/19260/19).
Як було встановлено судом, документальну позапланову невиїзну перевірку позивача було проведено відповідно до наказу від 08.02.2019 №1563 на підставі п.п. 78.1.1, 78.1.2, 78.1.4 статті 78 ПК України у зв`язку з не наданням позивачем документів щодо здійснення господарської діяльності.
Матеріали справи свідчать, що позивачем оскаржувались протиправні дії контролюючого органу щодо призначення позапланової перевірки на підставі наказу від 08.02.2019 року №1563.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року по справі № 640/9915/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у м. Києві «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 від 08.02.2019 № 1563.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного суду, що викладена  у постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 у якій Суд відступив від правових висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, сформулював правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (не допуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності необхідно надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Разом з тим, у постановах від 05 лютого 2019 року у справі №821/1157/16, від 05 лютого 2019 року у справі №2а-10138/12/2670, від 04 лютого 2019 року у справі №807/242/14 Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо їх проведення. У свою чергу порушення контролюючим органом вимог щодо призначення та проведення перевірки призводить до відсутності правових наслідків такої. Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Аналогічний підхід до застосування норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 23 січня 2018 року по справі №804/12558/14, де Суд зазначив, що у випадку незаконності перевірки прийнятий за результатами її проведення акт індивідуальної дії автоматично підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Таким чином, вказане дає підстави для висновку, що прийняті за результатами проведення позапланової документальної невиїзної перевірки спірні рішення є протиправними, не мають будь-якої юридичної сили та не тягнуть будь-яких правових наслідків для позивача, як платника податків.
У свою чергу, надаючи правову оцінку зафіксованим контролюючим органом в Акті перевірки порушенням позивачем вимог податкового законодавства, які покладені в основу спірних рішень, колегія суддів зазначає про таке.
Як було встановлено судом в акті перевірки відповідач вказує про порушення позивачем вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України, в зв`язку із чим не задекларовано суму  чистого оподаткованого доходу, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб  на загальну суму 1096 363,11 грн. за період 2016-2017.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем в період з 01.01.2016 по 31.12.2017 року було обрано відсоткову ставку єдиного податку для платників податків третьої групи у розмірі 3 відсотки доходу.
Відповідно до пп. 291.4.3 п. 291.4 ст. 291 Податкового Кодексу України - третя група-фізичні особи-підприємці, які не використовують працю найманих осіб, або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах не обмежена, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5  000  000,00 грн.
Зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу щодо перевищення позивачем обсягу доходу для третьої групи платника єдиного податку в перевіряємий період ґрунтуються не на документах, які відповідають ознакам первинних документів, що підтверджують джерело формування такого доходу (здійснення господарських операцій), а на інформації, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 3201810050000051 від 02.07.2018, які знаходяться в провадженні Слідчого відділу РКП СУФР ГУ ДФС у м. Києві, досудове розслідування якого на даний час не закінчено.
Крім цього, зазначені вище висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на даних банківських виписок по картковим рахунках, які були отримані органами досудового розслідування за результатами проведення слідчих розшукових дій, в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження.
При цьому, аналіз банківських операцій по картковим рахункам, зокрема, напрямок (призначення) платежу та дати їх здійснення, контролюючим органом під час проведення перевірки не здійснювався.
Матеріали справи свідчать, що позивач, крім іншого, вказує, що придбаний товар - плівка не оплачувався з підприємницьких рахунків, а придбаний її чоловіком як приватною особою за родинні збереження, а отже був власним майном родини, яке використано в підприємницькій діяльності. Доходи від реалізації цього товару задекларовані, податки сплачувались.
У свою чергу, колегія суддів зазначає, що без належного  дослідження первинної документації позивача не можливо встановити наявність відповідних порушень податкового законодавства.
Щодо посилання відповідача на інформацію, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 3201810050000051 від 02.07.2018, які знаходяться в провадженні Слідчого відділу РКП СУФР ГУ ДФС у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Отже, чинним законодавством України визначено документ, на підставі якого встановлюється вина особи та виникає можливість встановити ті чи інші факти.
Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України тільки вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний правопорушення, які набрали законної сили, звільняють сторону від процесу доказування фактів вчинення діяння та особи, яка його вчинила.
Тобто, матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, зокрема, протоколи допиту свідків, протоколи, складені за результатами проведення слідчих (розшукових) дій, документи отримані за результатами їх проведення, а також інформація, що міститься в них, не мають преюдиційного значення та правової сили та підлягають доказуванню на рівні з іншими обставинами справи та не можуть розглядатись як обов`язкові відповідно до частини 6 статті 78 КАС України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного суду у постановах: від 04.02.2020 року у справі № 805/3294/15-а, від 18.09.2019 року у справі №826/12033/14, від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670, згідно до яких до компетенції податкового органу не відноситься аналіз відомостей, що викладені у протоколі допиту свідка, а також висновки про наявність або відсутність події злочину, так як вказані функції притаманні виключно судам загальної юрисдикції при здійсненні кримінального судочинства. У зв`язку з чим протоколи допиту свідків, протоколи, складені за результатами проведення слідчих (розшуковик) дій в рамках досудового розслідування діянь, що носять ознаки злочину: не є документом, що встановлює факт правопорушення та/або винну особу; не підлягає розголошенню до завершення досудового розслідування; досліджується і набуває статусу доказу тільки за наслідками розгляду його судом в рамках кримінального провадження.
Під час судового розгляду справи відповідачем не надано жодних доказів щодо наявності вироку суду у кримінальній справі відносно позивача, згідно якого можливо було б прослідкувати діяльність позивача в частині виконання вимог податкового законодавства України.
Таким чином, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на інформацію, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 3201810050000051 від 02.07.2018, в якості належного та достатнього доказу вчинення позивачем порушень, зафіксованих контролюючим органом в акті перевірки.
При цьому, в акті перевірки відсутні будь-які посилання на належні та допустимі докази (первинні фінансово-господарські, бухгалтерські та інші документи), які підтверджують порушення позивачем податкового законодавства, встановлені висновками акту перевірки.
В ході розгляду справи, відповідачем таких доказів не надано.
За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що поклавши в основу прийняття спірних рішень виключно інформацію, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 3201810050000051 від 02.07.2018 р., без належного дослідження первинних документів позивача та без аналізу його господарської діяльності, податковий орган діяв упереджено та необґрунтовано, що не відповідає критеріям правомірності, визначеними частиною другою статті 2 КАС України.
Висновки контролюючого органу відображені в акті перевірки, зокрема, щодо перевищення позивачем обсягу доходу визначеного ПК України для третьої групи платника єдиного податку в перевіряємому періоді ґрунтуються виключно на суб`єктивних припущеннях відповідача, що у свою чергу свідчить про протиправність прийнятих на підставі цих висновків спірних рішень.
Крім того, колегія суддів зазначає, що встановлені судом порушення контролюючим органом вимог щодо призначення та проведення перевірки позивача призводять до відсутності правових наслідків такої, а прийняті за результатами проведення позапланової документальної невиїзної перевірки спірні рішення не мають будь-якої юридичної сили та не тягнуть будь-яких правових наслідків для позивача, як платника податків, що у свою чергу, є підставою для їх скасування.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. Натомість, встановлені під час апеляційного розгляду обставини справи та норми чинного законодавства у сукупності та взаємозв`язку свідчать про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність правових підстав для її задоволення. 
Таким чином, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також спростовуються доводами апелянта. 
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
                                                  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у м. Києві № 0076034205 від 03.10.2019 р., № 0076024205 від 03.10.2019 р. та вимогу №Ф-44-У від 03.10.2019 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О.Беспалов

                                                                                          О.М. Ганечко