ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2021 р.	Справа № 520/7046/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Бершова Г.Є. ,
за участю секретаря судового засідання  Сузанського О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року по справі №520/7046/2020 за позовом Фірми "Рекорд" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю      до  Головного управління ДПС у Харківській області,    Державної податкової служби України;  третя особа                   Комунальне підприємство "Комплекс з вивозу побутових відходів" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фірма "Рекорд" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служба України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "Комплекс з вивозу побутових відходів", в якому просить суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення Комісії ГУ ДПС у Харківській області від 06.06.2019 року №1185473/21200826, яким було відмовлено у реєстрації податкової накладної № 14 від 24.07.2018 року у Єдиному реєстрі податкових накладних;
- зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати у Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 14 від 24.07.2018 року, яку було подано до Єдиного реєстру податкових накладних Фірмою “Рекорд” ТОВ.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підприємством було надано пояснення та документальне підтвердження в повній мірі щодо фінансово-господарської операції, яку відображено в податковій накладній № 14 від 24.07.2018р. Також, позивач зазначив, що ним було підтверджено постачання товару та його реалізацію. Проте, відповідачем було винесено рішення Комісії ГУ ДПС у Харківській області від 06.06.2019 року №1185473/21200826, яким було відмовлено у реєстрації податкової накладної № 14 від 24.07.2018 року у Єдиному реєстрі податкових накладних. Позивач зазначив, що вказане рішення є протиправним, оскільки податкову накладну було складено з дотриманням вимог чинного законодавства, вона підлягає обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року  адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано рішення Комісії ГУ ДПС у Харківській області від 06.06.2019 року №1185473/21200826, яким було відмовлено у реєстрації податкової накладної № 14 від 24.07.2018 року у Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати у Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 14 від 24.07.2018 року, яку було подано до Єдиного реєстру податкових накладних Фірмою “Рекорд” ТОВ.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43143704) на користь Фірми "Рекорд" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (вул.Конєва, 4,офіс 406, м. Харків, 61125, код ЄДРПОУ 21200826) судовий збір у розмірі 1051,00 грн. (одна тисяча п`ятдесят одна гривня 00 копійок).                         
Стягнуто на користь Фірми "Рекорд" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вул.Конєва, 4,офіс 406, м. Харків, 61125, код ЄДРПОУ 21200826) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (Львівська пл., 8, м.Київ, 04053, код ЄДРПОУ 43005393) судовий збір у розмірі 1051,00 грн. (одна тисяча п`ятдесят одна гривня 00 копійок).            
Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано доводи відповідача щодо не надання позивачем до податкового органу первинних документів, що підтверджують походження ТМЦ (щодо постачання/придбання, транспортування, навантаження, розвантаження, складських документів), відсутній рахунок-фактура, документи щодо зберігання ТМЦ, тобто  всіх первинних документів, визначених в п. 14 Порядку № 117, необхідних для підтвердження відсутності наявності ризику за податковою накладною та прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Отже, рішення комісії ГУ ДПС у Харківській області про відмову в реєстрації податкових накладних є правомірними.
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст.        229        та ч. 2 ст.        313        Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що фірмою “Рекорд” ТОВ було складено та направлено 16.08.2018 року для реєстрації в Єдиному реєстрі податкову накладну №14 від 24.07.2018.
Згідно отриманої квитанції №1 від 16.08.2018 - податкову накладну №14 від 24.07.2018, прийнято, але реєстрацію зупинено.
На виконання п. 201.16 ст. 201 ПК України Фірмою “Рекорд” ТОВ було направлено на адресу контролюючого органу пояснення від 03.06.2019 та необхідні копії документів для підтвердження реальності здійснення операцій по ПН №14 від 24.07.2018.
Контролюючому органу повідомлено, що ТОВ «Фірма «Рекорд» займається оптовою торгівлею деталями та приладдям для автотранспортних засобів, що є основним видом діяльності підприємства (Код КВЕД 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (основний)).
За  податковою накладною №14 від 24.07.2018 р. ТОВ «Фірма «Рекорд» реалізувало товар КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на умовах, описаних у договорі. За даною податковою накладною КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» не має заборгованості перед ТОВ «Фірма «Рекорд».
Зазначений вище товар був придбаний у ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 на умовах усного договору і ТОВ «ТПК «Омега-Автопоставка».
Так, між Фірма “Рекорд” ТОВ та ТОВ “ТПК “Омега-Автопоставка” було укладено договір поставки товару № 016587-18 від 12.03.2018 року. Згідно договору Фірма “Рекорд” ТОВ є покупцем, а ТОВ “ТПК “Омега-Автопоставка” постачальником. Загальна вартість договору не обмежується і визначається на підставі фактично поставленого товару. Оплата товару здійснюється на поточний рахунок ТОВ “ТПК “Омега-Автопоставка”.
У TOB “ТПК “Омега-Автопоставка” підприємством було придбано товар на умовах договору № 016587-18 від 12.03.2018 року. Про факт здійснення закупівлі свідчать первинні документи, а саме: видаткові накладні № ХВ-0703293 від 10.04.2018р. та № ХВ-0630144 від 31.03.2018р. Товар привезено на склад Фірма “Рекорд” ТОВ постачальником, про що було складено товарно-транспортні накладні № ХВ-2085640 від 11.04.2018р. та № ХВ-2025361 від 02.04.2018р. Розрахунок з постачальником здійснено в повному обсязі, згідно платіжних доручень № 69 від 26.03.2018,  № 71 від 26.03.2018, №72 від 27.03.2018.
Також, між Фірмою “Рекорд” ТОВ та ФОП ОСОБА_1 було укладено усний договір купівлі-продажу товару. Оплата товару здійснювалась на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 . 
Про факт здійснення закупівлі свідчать первинні документи, а саме: видаткові накладні № 956 від 29.03.2018р., № 957 від 29.03.2018р., № 958 від 29.03.2018 р., № 959 від 29.03.2018 р., № 977 від 30.03.2018р. 
Товар поставлений на склад Фірми “Рекорд” ТОВ - ФОП ОСОБА_1 , самостійно. 
Розрахунок з постачальником здійснено в повному обсязі, згідно платіжних доручень № 74 від 29.03.2018, № 75 від 29.05.2018, № 76 від 29.03.2018, № 77 від 29.03.2018, № 79 від 30.03.2018.
Також, між Фірмою “Рекорд” ТОВ та ФОП ОСОБА_2 було укладено усний договір купівлі-продажу товару. Оплата товару здійснювалась на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 , факт здійснення закупівлі підтверджується первинними документами, а саме: видатковою накладною № 687 від 30.03.2018р., доставка на склад позивача здійснено ФОП ОСОБА_2 самостійно. Розрахунок з постачальником здійснено в повному обсязі, згідно платіжного доручення № 80 від 30.03.2018.
Придбані товари були реалізовані підприємством до КП “Комплекс з вивозу побутових відходів”, на підставі договору про закупівлю № Т-7/18 від 10.0.4.2018р., про що складено видаткову накладну № 1 від 04.07.2018р. 
Також, виписано податкову накладну датою отримання коштів від покупця № 14 від 24.07.2018 р. згідно 187.7 ПКУ (датою виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов`язаннями перед бюджетом). Товар поставлений на склад покупця перевізником ТОВ “Харзбут”, про що було складено товарно-транспортну накладну № 07/04/1 від 04.07.2018р. 
Розрахунок з КП “Комплекс з вивозу побутових відходів” здійснено в повному обсязі, згідно платіжного доручення № 41 від 23.07.2018.
Щодо зберігання товару, позивачем надано письмове пояснення, що для ведення господарської діяльності Фірма “Рекорд” ТОВ має достатньо приміщень. Складське приміщення підприємство винаймає у ФОП ОСОБА_3 , загальною площею 43.0 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було складено договір оренди № 10/У2-17 від 01.10.2017 р. 
Придбаний товар, який було реалізовано до КП “Комплекс з вивозу побутових відходів” зберігався у складському приміщенні, згідно договору оренди № 10/У2-17 від 01.10.2017р.
Рішенням Комісії регіонального рівня (ГУ ДФС у Харківській області) від 06.06.2019 № 1185473/21200826 було відмовлено у реєстрації податкової накладної № 14 від 24.07.2018 р.
Позивачем, Фірмою “Рекорд” ТОВ надіслана скарга від 14.06.2019 р. на вказане рішення Комісії регіонального рівня. 
Проте, рішенням Комісії ДФС за результатами розгляду скарги на рішення комісії регіонального рівня від 19.06.2019р. № 31466/21200826/2 було відмовлено у реєстрації вказаної податкової накладної.
Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності оскаржуваного рішення відповідача  від 06.06.2019 року №1185473/21200826, надання позивачем належних документів в підтвердження реальності господарської операції та не наведення відповідачем мотивів неврахування поданих позивачем документів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно п.   201.10 ст. 201 Податкового кодексу України   (далі -   ПК України) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених п. 201.1 цієї статті та/або п. 192.1 ст. 192 цього   Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до п. 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.
П.   201.16 ст. 201 ПК України   передбачено, що реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
21.02.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 117   "Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних", якою, зокрема, затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Порядок № 117), пунктом 10 якого зобов`язано ДФС визначити критерії оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та погодити їх з Міністерством фінансів України.
Відповідно до п. 6 Порядку № 117 у разі, коли за результатами моніторингу платник податку, яким складено податкову накладну/розрахунок коригування, відповідає критеріям ризиковості платника податку, реєстрація такої податкової накладної/розрахунку коригування зупиняється.
Згідно з п.п. 12, 13 Порядку №117 у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі контролюючий орган протягом операційного дня надсилає (в електронній формі у текстовому форматі) в автоматичному режимі платнику податку квитанцію про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування. Така квитанція є підтвердженням зупинення такої реєстрації.
У квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування зазначаються: 1) номер та дата складання податкової накладної/розрахунку коригування; 2) порядковий номер, номенклатура товарів/послуг продавця, код товару згідно з УКТЗЕД/послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг, зазначені у податковій накладній/розрахунку коригування, реєстрація яких зупинена; 3) критерій(ї) ризиковості платника податку та/або критерій(ї) ризиковості здійснення операцій, на підставі якого(их) зупинено реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, із розрахованим показником за кожним критерієм, якому відповідає платник податку; 4) пропозиція щодо надання платником податку пояснень та копій документів, необхідних для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі.
Пунктом 14 Порядку №117 визначено перелік документів, необхідних для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, який включає в себе:
- договори, зокрема зовнішньоекономічні контракти, з додатками до них;
- договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлені повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для здійснення операції;
- первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні;
- розрахункові документи та/або банківські виписки з особових рахунків;
- документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачена договором та/або законодавством.
Аналізуючи вищенаведені правові положення, колегія суддів зазначає, що можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення фіскальним органом конкретного виду критерію оцінки ступеня ризиків.
Колегія суддів зазначає, що загальними вимогами до акту індивідуальної дії, як акту правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення фіскальним органом конкретного виду критерію оцінки ступеня ризиків. Вживання податковим органом посилання на пп. 1.6 п.1 Критеріїв та пропонування надання пояснень та документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної, є неконкретизованим та призводить до необґрунтованого обмеження права платника податків бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, відповідно до критерію зупинення реєстрації податкової накладної, а не будь-яких на власний розсуд.
Відтак, невиконання податковим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акту індивідуальної дії призводить до його протиправності.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 23.10.2018 по справі № 822/1817/18, від 28.11.2019 по справі №1640/2650/18.
Так, зупиняючи реєстрацію податкових накладних, відповідач послався на пп. 1.6 п.1 Критеріїв ризиковості платника податку, відповідно до якого ризиковості платника податку належать такі критерії:- платник податку зареєстрований (перереєстрований) за адресою, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях і тимчасово окупованій території, в розумінні   Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України";- платник податку зареєстрований платником ПДВ менше трьох місяців;- платник податку - юридична особа, який не має відкритих рахунків у банківських установах, окрім рахунків в органах державної казначейської служби України (крім бюджетних установ);- платник податку, посадова особа та/або засновник якого був посадовою особою та/або засновником суб`єкта господарювання, якого ліквідовано за процедурою банкрутства протягом останніх трьох років;- платником податку не подано контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість за два останні звітні періоди всупереч нормам підпункту   16.1.3 пункту 16.1 статті 16   та абзацу першого пункту   49.2   і пункту   49.18 статті 49 ПК України;- платником податку на прибуток не подано до контролюючого органу фінансову звітність за останній звітній період всупереч норм пп.16.1.3. п.16.1. ст.16   та п.46.2. ст.46 ПК України;- наявна податкова інформація, що свідчить про наявність ознак здійснення ризикових операцій платником.
Контролюючим органом не зазначено у квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної конкретного чіткого критерію оцінки ступеня ризиків, достатнього для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, на підставі яких було здійснено зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, та не вказано конкретної пропозиції щодо переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкових накладних позивача в Єдиному реєстрі податкових накладних. У зазначених квитанціях лише запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію.
Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що   позивачем до податкового органу надано письмові пояснення, а також оформлені належним чином первинно-бухгалтерські документи, які підтверджують той факт, що господарська операція, за результатом якої позивачем видано податкову накладну № 14 від 24.07.2018 р., носить реальний характер.
Надані позивачем первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 201.1 ст. ПК України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Проте, ні в квитанції про зупинення податкової накладної, ні в оскаржуваному   рішенні про відмову в її реєстрації не зазначено, які саме документи складені з порушенням законодавства та, яких саме документів не вистачало для прийняття рішення про реєстрацію зазначеної податкової накладної, які документи не надано.
Як наслідок дане рішення відповідача не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, що породжує їх неоднозначне трактування, та як наслідок вплинуло на можливість реалізації платником податків (позивачем) права або виконання ним обов`язку з виконання юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.
На думку колегії суддів, можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення фіскальним органом конкретного виду критерію оцінки ступеня ризиків. Вживання податковим органом загального посилання на пункт перший Критеріїв оцінки, без наведення відповідного підпункту, є неконкретизованим та призводить до необґрунтованого обмеження права платника податків бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, відповідно до критерію зупинення реєстрації податкової накладної, а не будь- яких на власний розсуд.
Натомість, в даному випадку податковим органом лише запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію.
В той час як платником податків надано до податкового органу первинні документи на підтвердження реальності господарської операції.
Колегія суддів зазначає, що здійснення моніторингу відповідності податкових накладних/розрахунків коригування критеріям оцінки ступеня ризиків є превентивним заходом, спрямованим на убезпечення від безпідставного формування податкового кредиту за операціями, що не підтверджені первинними документами або підтверджені платником податку копіями документів, які складені з порушенням законодавства.
Здійснення моніторингу не повинне підміняти за своїм змістом проведення податкових перевірок як способу реалізації владних управлінських функцій податкового органу.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 18.07.2019 у справі № 1740/2004/18.
Також, Верховний Суд в постанові від 22.07.2019 у справі № 815/2985/18 зазначив, зокрема, що контролюючий орган в квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування повинен здійснювати не лише загальне посилання на пункт 6 Критеріїв оцінки, а конкретно зазначати відповідний підпункт, в межах якого й закріплений конкретний критерій, на основі якого було зупинено реєстрацію податкової накладної. Така вимога є цілком обґрунтованою, з огляду на те, що: а) від розуміння конкретного критерію, на основі якого було зупинено реєстрацію податкової накладної, залежить послідовність надання платником податків пояснень, достатніх для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію такої податкової накладної; б) тільки визначивши критерій, на основі якого було зупинено реєстрацію податкової накладної, контролюючий орган може чітко визначити вичерпний перелік конкретних документів, які платник податків повинен надати контролюючому органу.
Крім цього, відповідач в оскаржуваному рішенні, продублював норму Постанови № 117 зазначивши загальну, неконкретизовану та неоднозначну причину відмови у реєстрації податкової накладної, що свідчить про невмотивованість рішення, оскільки його зміст не дає чіткого розуміння обставин, за яких було прийняте негативне для платника податків рішення.
Згідно з п.п.19, 20 Порядку № 117, комісії контролюючих органів складаються з комісій регіонального рівня (комісії головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників ДФС) та комісії центрального рівня (ДФС). Зазначені комісії приймають рішення про: реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Реєстрі; відмову у реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Реєстрі.
Відповідно до п. 21 Порядку № 117 підставами для прийняття комісіями контролюючих органів рішення про відмову в реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування є:
- ненадання платником податку письмових пояснень стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній / розрахунку коригування, реєстрацію яких зупинено;
- ненадання платником податку копій документів відповідно до підпункту 4 пункту 13 цього Порядку;
- надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства.
Пунктом 23 Порядку № 117 встановлено, що комісією регіонального рівня протягом п`яти робочих днів, що настають за днем отримання пояснень та копій документів, поданих відповідно до пункту 15 цього Порядку: щодо платників податку, у яких обсяг постачання, зазначений в податкових накладних / розрахунках коригування, зареєстрованих в поточному місяці у Реєстрі, з урахуванням поданої податкової накладної / розрахунку коригування на реєстрацію в Реєстрі, менше 30 млн. гривень, приймається рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування, яке реєструється в окремому Реєстрі податкових накладних / розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена, та надсилається платнику податку у порядку, встановленому статтею 42 Кодексу.
Судом встановлено, що у спосіб, визначений Порядком №117, позивачем направлено відповідачу пояснення та копії документів до зазначеної господарської операції та податкової накладної.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що зважаючи на надані позивачем документи, які свідчать про проведення господарської операції між позивачем та його контрагентом, відсутність зауважень до них у податкового органу,   останній не мав правових підстав для відмови позивачу у реєстрації податкової накладної № 14 від 24.07.2018 р.
Щодо зазначення відповідачем в оскаржуваному рішенні про не надання позивачем первинних документів щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, колегія судів зазначає.  
Як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що позивачем були надані відповідачу пояснення, копії документів щодо походження товару та  документи на підтвердження реальності здійснення операції.
В порушення вимог законодавства вказане рішення Комісії, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації, містять лише загальне твердження про ненадання первинних документів. 
В рішенні не підкреслено документів яких не надано, лише в графі де зазначено про наявність додаткової інформації зазначено про те, що не надано рахунок-фактура, документи щодо зберігання ТМЦ.
Слід також враховувати, що контролюючим органом не сформовано конкретних вимог щодо необхідності подання вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної на етапі зупинення реєстрації податкової накладної.          
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення фіскальним органом конкретного переліку таких документів.
Вживання податковим органом загального посилання на необхідність подання "копій документів" є неконкретизованим та призводить до необґрунтованого обмеження права платника податків бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, відповідно до критерію зупинення реєстрації податкової накладної, а не будь-яких на власний розсуд.
Зазначений висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.
У рішенні від 13 грудня 2001 у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010; "Тошкуце та інші проти Румунії", заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 ) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Загальними вимогами, які висуваються до індивідуальних актів, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.
Обов`язковою ознакою правового акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Отже, рішення контролюючого органу повинне відповідати критеріям чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та не породжувати його неоднозначного трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або виконання обов`язку платником податків виконати юридичне волевиявлення суб`єкта владних повноважень.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 09.07.2019 у справі № 140/2093/18.
У свою чергу, невиконання контролюючим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 у справі № 822/1817/18 та від 20 серпня 2019 у справі № 2540/3009/18.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зважаючи на наявність передбачених законодавством документів, які свідчать про проведення господарської операції, та на те, що такі документи були надані позивачем контролюючому органу, останній не мав правових підстав для відмови позивачу у реєстрації податкової накладної.
Так, податковим органом у квитанції не зазначено перелік документів, необхідних для реєстрації податкової накладної, що виключало можливість виконання платником податків обов`язку надати документи, необхідні для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної, що прямо залежить від чіткого визначення контролюючим органом конкретного переліку цих документів.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за відсутності належного мотивування податковим органом рішення про відмову у реєстрації податкової накладної з підстав ненадання певних документів без їх деталізації, таке рішення не узгоджуються з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність захисту прав позивача шляхом покладення на ДПС України обов`язку зареєструвати податкову накладну, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 1246 у разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.
У контексті наведеного, колегією суддів враховується, що відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
За правилами частин третьої і четвертої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Аналіз наведених норм свідчить, що законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки.
Суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіального органу, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 у справі № 2340/3933/18, від 16 вересня 2015 у справі № 21-1465а15 та від 02 лютого 2016 у справі № 804/14800/14.
Водночас, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".
З урахуванням того, що відмова у реєстрації податкової накладної визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається, колегія суддів уважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання ДПС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну  №14 від 24.07.2018.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року по справі № 520/7046/2020  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	В.В. Катунов    Г.Є. Бершов   	
Повний текст постанови складено  09.03.2021 року