КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/245/20                                            Головуючий у І інстанції - Пінкевич Н.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/4097/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
                                                                 встановив:
      
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у шлюбі з відповідачем перебуває з 2005 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_4 , 2011 року народження. Сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, в них постійно виникають сварки. Оскільки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, просила суд розірвати шлюб, зареєстрований 06 серпня 2005 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №224.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2020 року позов задоволено.
Шлюб, зареєстрований 06 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №224, - розірвано.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що суд не повідомив позивача про день та час розгляду справи. Формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу безпосередньо в даному випадку, не врахував його думку.
При цьому вказував, що у матеріалах справи є підроблена заява від його імені про те, що він позов визнає та просить шлюб розірвати і розглядати справу у його відсутність, тому просив визнати заяву від його імені про те, що він не заперечує про розірвання шлюбу (Вх. № 8275 від 03.03.2020 року) недійсною та такою, що є підробленою, про що прийняти ухвалу, яку направити до Києво-Святошинського Відділу поліції для проведення відповідного розслідування.
        Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №224.
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».
Сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановивши, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час, виходячи з положень ст.ст.110, 112 СК України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Так, звертаючись до суду із указаним позовом позивачка зазначила, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. 
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнав ті обставини, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час. 
Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судупершої інстанціїта не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, але є підставою для скасування рішення.
При цьому самі обставини справи визнані відповідачем, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування.
Також відповідач в апеляційній скарзі констатує, що його не було повідомлено про день та час судового розгляду, проте цими доводами не обгрунтовує апеляційну скаргу як обов`язковими підставами для скасування рішення суду.
Доводи апеляційної скарги щодо ухвалення судом окремої ухвали не приймаються судом до уваги, оскільки порушені апелянтом питання стосуються спеціальних знань. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
 Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2020 року залишити без змін. 
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Суддя-доповідач                                                             В.В. Гуль
 
Судді                                                                                Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник