ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19982/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  09 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                        Ключковича В.Ю.,          
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Михайлівський"  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Михайлівський" в якому просив суд: 
- визнати бездіяльність Уповноваженої особи щодо невключення відомостей, щодо рахунку ОСОБА_1 до Переліку рахунків вкладників ПАТ «Банк Михайлівський» для виплати гарантованої суми відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною;
- зобов`язати Уповноважену особу внести зміни та доповнення до Переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, шляхом внесення відомостей, щодо ОСОБА_1 на суму 86 000, 00 грн.;
- стягнути з Фонду на користь ОСОБА_1 суму заподіяних збитків на загальну суму гарантованої суми 86 000, 00 грн. та штрафів у розмірі 65 601,55 грн. з яких: пеня становить 19 810, 22 грн.; 3 % річних 10 567, 40 грн.; інфляційні збитки 35 223, 93 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Михайлівський"  протиправно у встановлені чинним законодавством терміни після початку процедури ліквідації банку не було включено ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Також, позивач зазначає, що він має право на стягнення пені, інфляційних витрат і 3 відсотків річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» внести зміни та доповнення до Переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладом у публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, шляхом внесення відомостей, щодо ОСОБА_1 на суму 86 000, 00 грн. (вісімдесят шість тисяч гривень). В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Михайлівський" на користь                ОСОБА_1 суму заподіяних збитків на загальну суму штрафів у розмірі 65601,55 грн., з яких пеня становить 19 810, 22 грн.; 3 % річних 10 567, 40 грн.; інфляційні збитки 35 223, 93 грн. та вказані позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на обставини аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим наголошує, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кридитора виникає право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦКУ, за весь час прострочення, а тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні заподіяних протиправними діями Фонду збитків.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19 лютого 2016 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі також - ТОВ «ІРЦ») укладено договір позики             № 980-073-000191787, сума договору 40 000, 00 грн.
28 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір № 980-073-000211906, відповідно до умов якого позивач передає у власність банку грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим договором, а банк зобов`язується повернути кошти ОСОБА_1 та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим договором (сума договору 46 000, 00 грн.).
Відповідно до умов договору від 19 лютого 2016 року, позивач передає ТОВ «ІРЦ» у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачений договором, а ТОВ «ІРЦ» зобов`язується повернути кошти позивачу та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим договором.
19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «ІРЦ» на рахунок позивача було перераховано: - 40 000, 00 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно з договором                   №980-073-000191787 від 19 лютого 2016 року; - 46 000,00 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно з договором № 980-073-000211906 від 28 березня 2016 року».
23 травня 2016 року рішенням Національного банку України № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено Ірклієнка Ю.П.
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено Уповноважену особу та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнко Ю.П. з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно.
Починаючи з 15 липня 2016 року розпочалися виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду через банки-агенти.
Рішенням № 1702 від 01 вересня 2016 року виконавча дирекція Фонду змінила Уповноважену особу, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», на ОСОБА_2 з 05 вересня 2016 року.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21 червня 2018 року № 1758 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора», продовжено процедуру ліквідації по 12 липня 2020 року, продовжено повноваження ліквідатора: Волкова О.Ю. - повноваження, визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;  Смолія Б.В. - з 09 лютого 2018 року делеговані повноваження, визначені пп. 4, 5, 6 та 8 ч. 2 статті 37, п. 4 ч. 1 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17 вересня 2019 року № 2356 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду №1758 від 21 червня 2019 року» внесено зміни до п. 2 рішення виконавчої дирекції Фонду №1758 від 21 червня 2019 року та викладено п. 2 в такій редакції: « 2. Продовжити провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Волкову Олександру Юрійовичу (РНОКПП НОМЕР_1 )» строком на два роки з 13 липня 2018 року по 12 липня 2020 року включно повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів Банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів Банку». Пункти 3 та 4 рішення виконавчої дирекції Фонду №1758 від 21 червня 2019 року визнано такими, що втратили чинність».
У подальшому, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 11 лютого 2020 року № 311 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», з 12 лютого 2020 року призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків Паламарчука Віталія Віталійовича.
На думку відповідача-2, договори № 980-073-000191787 від 19 лютого 2016 року та №980-073-000211906 від 28 березня 2016 року є двосторонніми, укладеними позивачем безпосередньо з ТОВ «ІРЦ», без участі Банку як повіреного, а кошти, що вносились/отримувались за такими договорами по своїй природі не є вкладом згідно з Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Тому, ОСОБА_1 не має права на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача - 2, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 625 Цивільного кодексу України, до правовідносин позивача з Фондом не застосовуються.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є вкладником банку, на якого розповсюджуються гарантії на відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду,  оскільки на його поточному рахунку знаходились кошти у сумі 86  000, 32 грн. до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. Отже, з урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Уповноваженої особи внести зміни та доповнення до Переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду, шляхом внесення відомостей, щодо ОСОБА_1 на суму 86 000, 00 грн., який має право на відшкодування коштів.
Вказана частина рішення учасниками судового процесу не оскаржується у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись приписами ч. 1 ст. 308 КАС України не надає правової оцінки зазначеній частині судового рішення.
Щодо вимог позивача про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 суму заподіяних збитків на загальну суму гарантованої суми 86 000, 00 грн. та штрафів у розмірі 65 601,55 грн. з яких: пеня становить 19 810, 22 грн.; 3 % річних 10 567, 40 грн.; інфляційні збитки 35 223, 93 грн., колегія суддів зазначає про таке.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач своїми діями щодо несвоєчасного повернення коштів за спірним договорами порушує застереження визначені Цивільним кодексом щодо належного та добросовісного виконання грошового зобов`язання, адже, чинним законодавством передбачено, що у разі невиконання боржником грошового зобов`язання у кридитора виникає право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦКУ, за весь час прострочення.
Колегія суддів зазначає, що дійсно стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до законодавства України грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11).
Водночас, за результатами розгляду справи, судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Згідно ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні  КАС України.
В даному випадку у спірних правовідносинах Фонд є суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, тому ст. 625 ЦК України на ці відносини не поширюється.
При цьому, колегія суддів зауважує, що боржником за договором банківського вкладу з позивачем є  ПАТ "Банк Михайлівський", а не Фонд чи його уповноважена особа.
При цьому, як вірно було зазначено судом першої інстанції, підставою застосування передбаченої ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Водночас, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначається у процедурі запровадження тимчасової адміністрації та/або ліквідації банків як процедур виведення неплатоспроможних банків з ринку у порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.
За змістом даного Закону на Фонд та уповноважену особу Фонду не покладається відповідальність за невиконання банками, які були стороною у договірних відносинах із вкладниками, їх грошових зобов`язань поза межами дії договорів вкладів.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно врахував при вирішенні даного спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц відповідно до змісту якої у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.
Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній позивачем частині. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О.Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович