КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/13161/19                                                                  Головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/824/8/2021                                                Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» (далі - ТОВ «Дом Сервіс») звернулось до суду вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої території у розмірі 15 680,72 грн, 3 % річних та інфляційну складову боргу у загальному розмірі 1 919,94 грн, а також судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2013 року відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , до якого позивачем надаються послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої прибудинкової території. Наявність відносин між сторонами і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджуються діями сторін, а саме: виконавець надавав послуги, надсилав споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач мав здійснювати оплату виставлених рахунків. Факт відсутності письмової форми договору на надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Позивач вказав, що відповідач користувався наданими послугами, однак зобов`язання щодо вчасної та належної їх оплати не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 1 червня 2019 року становить 15 680,72 грн. Оскільки відносини між сторонам є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, розмір яких за розрахунками позивача складає 1 470,53 грн та 449,42 грн відповідно.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 2 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що ТОВ «Дом Сервіс» надає послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом приймання-передачі житлового комплексу з балансу ТОВ «УМК» на баланс ТОВ «Дом Сервіс» від 19 серпня 2017 року. ОСОБА_1 як споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, оскільки фактично користувався ними. Тобто, у даному випадку між сторонами склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне відповідачу житло надавалися житлово-комунальні послуги. Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», який не підлягав застосуванню, натомість не вірно розтлумачив положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Розглядаючи справу, суд належним чином не дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, не з`ясував предмет спору, яким є саме стягнення заборгованості за надані послуги з обслуговування житлового будинку та прибудинкової території, а обґрунтування, які використані для відмови у задоволенні позову є надуманими. Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що між сторонами здійснювалось листування після прийняття будинку на баланс ТОВ «Дом Сервіс», яке стосувалася утримання та управлінням багатоквартирним будинком, а також укладення тимчасового договору про надання послуг, що є обов`язком відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень відповідач зазначив про відсутність між ним та позивачем будь-яких договірних чи інших двосторонніх зобов`язальних правовідносин до 10 червня 2018 року, а збори співвласників багатоквартирного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , щодо визначення управителя чи затвердження умов договору з управителем не проводилися. Позивач не довів належними та допустимими доказами того, що він є постачальником житлово-комунальних послуг та обґрунтування тарифу на такі послуги.Позивачу було відомо місце проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_3 , але він вказує адресу квартири, яка є власністю відповідача, проте не місцем проживання. Вказав, що розрахунки, які надав позивач є необґрунтованими та незрозумілими. При цьому позивач самостійно визначив себе управителем будинку на підставі акту приймання-передачі житлового комплексу з балансу ТОВ «УМК» на баланс ТОВ «Дом Сервіс» від 19 серпня 2017 року, який не створює для відповідача правових наслідків щодо зобов`язання отримувати послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої території, що не передбачені чинним законодавством.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 4 січня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів звернення ТОВ «Дом Сервіс» до ОСОБА_1 з пропозицією надавати будь-які житлово-комунальні послуги, відсутні докази направлення пропозицій щодо укладення договору, погодження послуг, їх переліку та вартості, надсилання платіжних документів на оплату послуг, повідомлення про надання послуг в порядку та з підстав, передбачених законом, відсутня згода відповідача на отримання відповідних послуг від позивача, а також відсутній перелік послуг, за які він просить стягнути заборгованість. Позивачем не доведено надання житлово-комунальних послуг відповідачу і фактичне отримання таких послуг ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність підстав для стягнення в судовому порядку боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 85,7 кв. м, згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 19 листопада 2013 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 червня 2019 року (а.с. 13).
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 серпня 2017 року, ТОВ «Дом Сервіс» було зареєстрована як юридична особа 19 серпня 2017 року з основним видом економічної діяльності - комплексне обслуговування об`єктів (а.с. 11, 12).
У розділі 3 статуту ТОВ «Дом Сервіс», затвердженого протоколом № 1 загальних зборів його учасників від 18 серпня 2017 року, визначені мета (цілі) та предмет діяльності товариства, якими, зокрема, є: здійснення функцій утримання на балансі, переданих йому за договором з власником житлових будинків, споруд та іншого майна; виконання функцій замовника та виконавця житлово-комунальних послуг; забезпечення експлуатації житлових будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами (а.с. 8-10).
Позивач надає послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 , тобто й відповідачу як власнику квартири АДРЕСА_4 зазначеного будинку, що стверджується актом приймання-передачі житлового комплексу за вказаною адресою, з балансу ТОВ «УМК» на баланс ТОВ «Дом Сервіс» від19 серпня 2017 року (а.с. 49-50).
Відповідно до розрахунків за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по червень 2019 року, за відповідачем рахується заборгованість, розмір якої станом на 1 червня 2019 року становить 15 680,72 грн (а.с. 16).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.
Отже, власник житлового приміщення несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.
Так, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». 
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загальногокористування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги був визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час пред`явлення позову та вирішення спору) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із частиною першою статті 9 даного Закону України споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.
У даному конкретному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_1 житло надавалися житлово-комунальні послуги, які він був зобов`язаний оплачувати, оскільки фактично користувався ними як власник квартири у багатоквартирному житловому будинку.
На підтвердження заявленого розміру боргу позивач надав розрахунки за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 за період з листопада 2017 року по червень 2019 року, при дослідженні яких вбачається порядок та методика нарахування щомісячної плати за надані послуги з обслуговування житлового будинку та прибудинкової території. 
Вказані розрахунки, які підписані директором ТОВ «Дом Сервіс» та засвідчені печаткою товариства, відповідачем не спростовані, хоча це є його процесуальним обов`язком згідно вимог ЦПК України.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем розрахунків суми заборгованості відповідача за надання послуг утримання житлового будинку не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах та вимогах закону.
Факт реєстрації місця проживання у квартирі не впливає на обов`язок внесення власником квартири плати за житлово-комунальні послуги.
Тобто, не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, або факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє його від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.
Висновок районного суду про те, що позивач не надав доказів надання житлово-комунальних послуг відповідачу і фактичного отримання ним таких послуг, ураховуючи положення статей76-80, 89, 264 ЦПК України, є необґрунтованим, оскільки дані послуги були надані ТОВ «Дом Сервіс» відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.
В оскаржуваному судовому рішення суд вказав, що між ТОВ «Дом Сервіс» і ОСОБА_1 відсутній правочин (договір), вчинений у письмовій формі, відсутні докази пропозиції щодо укладення відповідного договору, а тому відсутні підстави стверджувати, що між сторонами виникли двосторонні зобов`язання з підстав, передбачених ЦК України.
Однак, розглядаючи спір, суд першої інстанції не врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.
Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що у 2018 році після прийняття будинку  АДРЕСА_2 на баланс ТОВ «Дом Сервіс» між сторонами здійснювалось листування, яке стосувалося утримання та управління багатоквартирним будинком, а також укладення тимчасового договору про надання таких послуг (а.с. 42-53).
Як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на письмове звернення  ОСОБА_1 від 28 січня 2018 року ТОВ «Дом Сервіс» надіслало останньому листа вих. № 22-12/04 від 12 квітня 2018 року з пропозицією укласти договір про надання послуг.
Додатками до даного листа були: проект тимчасового договору № 46/1 про надання послуг з обслуговування житлового будинку та прилеглої прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 ; копія складової вартості за послуги з обслуговування житлового будинку за березень 2018 року та копія акту приймання-передачі житлового комплексу за вказаною адресою, з балансу ТОВ «УМК» на баланс ТОВ «Дом Сервіс» від19 серпня 2017 року.
Вказані вище письмові докази були долучені самим відповідачем до відзиву на позовну заяву, проте при вирішені справи суд належної оцінки їм не надав, не перевірив з яких причин між сторонами не було укладено договір про надання послуг та правові наслідки таких дій (бездіяльності) сторін.
Неукладення договору про надання житлово-комунальних послуг між ТОВ «Дом Сервіс» та відповідачем не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за такі послуги, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статтям 627, 630 ЦК України та статтям 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.
Відповідач не представив суду доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача з приводу ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, складав відповідні акти-претензії чи викликав представників позивача для перевірки кількості та/або якості наданих послуг у порядку, передбаченому законом.
Нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що виконавець повинен надавати акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг споживачу.
Посилання відповідача на неналежне надання позивачем послуг по утриманню будинку та прибудинкової території не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а тому базується на припущеннях, що заборонено в силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України.
Доказів того, що житловий будинок АДРЕСА_2 передавався на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку або що таке об`єднання взагалі було створене зборами співвласників відповідно до вимог Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» матеріали справи не місять, тому доводи відповідача щодо відсутності рішень про визначення управителя чи затвердження умов договору з управителем є безпідставними.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків щодо відсутності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
При цьому оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три проценти річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період з грудня 2017 року по травень 2019 року включно.
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Із долученого до позовної заяви розрахунку інфляційної складової боргу та трьох процентів річних станом на 1 червня 2019 року вбачається, що вони обраховані позивачем по щомісячних сумах заборгованості відповідача окремо за весь період прострочення сплати коштів за надання послуг та складають 1 470,53 грн та 449,42 грн відповідно. Даний розрахунок перевірений апеляційним судом та не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про доведеність наявності у  ОСОБА_1  заборгованості за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 17 600,66 грн, яка складається із основної суми боргу у розмірі 15 680,72 грн, інфляційної складової боргу - 1 470,53 грн та 3 % річних - 449,42 грн,що підлягає стягненню з останнього на користь ТОВ «Дом Сервіс».
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. 
У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Дом Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 17 600,66 грн.
Згідно із пунктом 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем, а саме 1 921,00 грн судового збору за пред`явлення позову (а.с. 6) та 2 881,50 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду (а.с. 88), а всього - 4 802,50 грн.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» заборгованість за надання послуг з обслуговування житлового будинку та прибудинкової території за період з грудня 2017 року по червень 2019 року у загальному розмірі 17 600,66 грн(сімнадцять тисяч шістсот гривень 66 копійок) та сплачений судовий збір у загальному розмірі 4 802,50 грн (чотири тисячі вісімсот дві гривні 50 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                           Н.В. Ігнатченко

                                                                                                      С.А. Голуб 

                                                                                                      Д.О. Таргоній