Постанова
Іменем України 
18 березня  2021 року
м. Київ
справа № 357/1404/20
провадження № 51-3572 км 20
Верховний Суд колегією суддів   Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,    
за участю:
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                              ОСОБА_5 ,
засудженого                                           ОСОБА_6 , 
захисника                                                ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6  на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110030001185, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця м. Біла Церква Київської області, жителя АДРЕСА_1 ,  в силу ст.89 КК України такий, що немає судимості,  
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни. 
За вироком  суду встановлено, що  ОСОБА_6 ,  20 квітня 2019 рокуприблизно о 23.00 год., спільно з ОСОБА_8 ,   ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у будинку останнього, за адресою: АДРЕСА_2 , вживали алкогольні напої, а останні троє - також наркотичні засоби. Після чого,   ОСОБА_11 ліг спати на підлозі в одній із кімнат. У подальшому, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, підійшов до ОСОБА_9 та, діючи з особистої неприязні до останнього, усвідомлюючи протиправність своїх дій та, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно, наніс не менше 7-8 ударів руками в голову ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці події.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6  просить  скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
В обґрунтування своєї позиціїзазначає, що місцевий суд  розглянув справу в порядку ч.3 ст.349 КПК України, проте не з`ясував чи правильно він розуміє наслідки застосування даної норми, оскільки фактично вину у пред`явленому обвинуваченні не визнавав. 
В свою чергу, суд апеляційної інстанції допущене місцевим судом порушення залишив поза увагою.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
В судовому засіданні,  засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 вимоги касаційної скарги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. 
 
Прокурор   ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів, викладених у скарзі засудженого, заперечила проти її задоволення. 
 
Мотиви суду
 
Згідно зі  ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При цьому він  переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
 
Касаційні доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що місцевий суд розглянув кримінальне провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України, однак не з`ясував чи правильно він розуміє наслідки застосування даної норми, оскільки фактично вину у пред`явленому обвинуваченні він не визнавав, є неприйнятними з огляду на таке. 
 
Приписами ч. 3 ст. 349 КПК України регламентовано, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
 
Варто звернути увагу, що роз`яснення учасникам судового провадження спрощеного порядку розгляду не повинно носити формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України, повинен роз`яснити їм суть даної норми, однак, не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є  однакове, правильне  і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд  має упевнитися і в тому,  що  учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та  переконатися  у добровільності їх позицій.                                                                                   
                                                                                                                                                             Отже, визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК України. 
Із матеріалів справи та звукозапису судового засідання в суді першої інстанції вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, погоджувався із кваліфікацією дій, підтвердив фактичні обставини, викладені  в обвинувальному акті та погодився на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. При цьому,  суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції , того, що він діє  з власного бажання, доброї волі, без насилля, примусу і належно роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чіткого, детального та розгорнутого пояснення судом змісту норми ч.3 ст.349 КПК України, обвинувачений ОСОБА_6 ствердно заявив, що бажає здійснювати судовий  розгляд  за спрощеним порядком, а також про те, що  йому зрозумілі правові наслідки такого розгляду. 
 
Усі наведені вище  обставини, в своїй сукупності, беззаперечно свідчать, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.
 
Як одну з позитивних рис сучасного змагального процесу важливо зазначити те, що суд, зокрема, головуючий у судовому засіданні, керує ходом судового засідання, забезпечує дотримання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для справи (ст. 321 КПК України). 
 
Це ніяк не означає підміну сторони судом, не допускає змішування їх кримінально-процесуальних функцій, компенсацію активною діяльністю суду пасивність та бездіяльність окремих суб`єктів. 
 
Під час розгляду даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 жодним чином не був обмежений у можливості реалізації  своїх процесуальних прав, в тому числі, шляхом подання відповідних клопотань про зміну обсягу та порядку дослідження доказів. Проте, він цього не ініціював, не вказував про необхідність дослідження всіх доказів у справі. 
 
Посилання засудженого на те, що показання за нього спочатку  давав прокурор, а потім – суд   є надуманими.  
 
Відповідно до ч. 1 ст. 351 КПК України допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання, зокрема, головуючим суддею. Крім того, головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей
 
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що головуючим   ОСОБА_6 було запропоновано надати показання, потім йому ставив запитання прокурор. В ході допиту, він відповідав на чіткі запитання сторони обвинувачення,   вільно та детально пояснював фактичні обставини вчинення ним інкримінованого злочину, які відповідали обставинам, викладеним в обвинувальному акті. Після цього,  головуючий суддя поставив ОСОБА_6  декілька запитань, для уточнення і доповнення його відповідей. Тобто жодних порушень вимог кримінального процесуального закону  під час допиту обвинуваченого допущено не було.  
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6 в межах своїх повноважень та із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, перевіривши матеріали справи,  дійшов обґрунтованого висновку про відсутність  підстав для задоволення скарги. Своє рішення апеляційний суд  належним чином мотивував, ухвала в повній мірі відповідає вимогам статті 419 КПК України, тому касаційні доводи засудженого в цій частині теж є безпідставними.  
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги засудженого немає. 
  
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436,442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

 
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_12