Справа № 465/3005/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/3496/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:81

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої-судді КопнякС.М.,
суддів–БойкоС.М., НіткевичаА.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського центру зайнятості на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді КуксиД.А., у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості соціальних послуг,-

встановила:

Львівський міський центр зайнятості у травні 2019 року звернувся в суд з позовом до відповідача та просив стягнути з останнього 8537 грн.43коп. у повернення матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартість соціальних послуг.
Вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 , будучи звільненим з роботи за угодою сторін згідно із п.1ст.36 КЗпПУ країни з ТзОВ «Віконт» з посади начальника відділу з реклами, зв`язків з громадськістю з 12.10.2005 року, 12.11.2005 року звернувся до Франківського районного центру зайнятості м.Львова в пошуках роботи. Статус безробітного ОСОБА_1 було надано з 21.11.2005року на підставі власноручно підписаної ним заяви, де підтвердив, що не є підприємцем, трудовою діяльністю не займається, тобто засвідчив факт про те, що він не перебуває у трудових відносинах та доходу не отримує.
За час перебування на обліку ОСОБА_1 отримував у центрі зайнятості матеріальне забезпечення на випадок безробіття з 21.11.2005 року по16.02.2006 року в сумі 2187,19 грн.та одноразову допомогу по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з17.02.2006 року по15.11.2006 року в сумі 6265,17грн. та соціальні послуги. Також Франківським районним центром зайнятості м.Львова відповідно до договору №309/05 від 21.11.2005 року ОСОБА_1 направлено на підвищення кваліфікації за спеціальністю, навчальна програма «Підприємець початківець» у Львівський інститут Міжрегіональної академії управління персоналом зі строком навчання з 21.11.2005 року по 06.12.2005 року з метою сприяння подальшому працевлаштуванню, вартість якого становить 85,07грн. Проте, Львівським міським центром зайнятості встановлено, що згідно листа ДП «Молочарня№1» ТзОВ «3СІнвест» ОСОБА_2 працював на посаді в.о.директора за сумісництвом з 01.11.2005 року по 31.08.2017 року включно з виплатою заробітної плати в розмірі 25% окладу директора. У зв`язку з не повідомленням ОСОБА_1 спеціалістів центру зайнятості про перебування у трудових відносинах ДП «Молочарня №1» ТзОВ «3СІнвест», а саме на посаді в.о. директора, з ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальне забезпечення на випадок безробіття та вартість соціальних послуг в сумі 8537,43 грн. та судовий збір. Просив позов задовольнити повністю.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року в задоволенні позову відмволено за спливом строку позовної давності.
Не погоджуючись з даним рішенням Львівський міський центр зайнятості оскаржив таке в апеляційному порядку.
В обґрунтування вимог покликався на те, що про порушення свого права Центр дійзнався лише після отримання 05.06.2018 року листа Пустомитівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного Фонду України у Львівській області від 25.05.2018 №2159/02-24-10.
Враховуючи норми Конституції України та норми законодавства в сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку щодо своєчасного подання центру зайнятості відомостей про обставини, що впливають на умови набуття статусу безробітного, призначення, виплати допомоги по безробіттю та отримання допомоги по безробіттю і надання соціальних послуг, який на нього як безробітну особу покладено нормами п.2, п.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та незаконно, тобто поза правовою підствою передбаченою законом отримав допомогу по безробіттю.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року та постановити нове про задоволення позову.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівського міського центру зайнятості на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2020року.
Відповідно до ч.1ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 8537грн.43коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року справу у зв`язку з її малозначністю призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні.
У відповідності до приписів ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення абоврахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи звільненим з роботи за угодою сторін згідно п.1ст.36 КЗпП України з ТзОВ «Віконт» з посади начальника відділу з реклами, зв`язків з громадськістю, звернувся 12.11.2005 року до Франківського районного центру зайнятості м.Львова в пошуках роботи.
Статус безробітного ОСОБА_1 було надано з 21.11.2005 року на підставі власноручно підписаної ним заяви, де підтвердив, що не є підприємцем, трудовою діяльністю не займається, тобто засвідчив факт про те, що він не перебуває у трудових відносинах та доходу не отримує.
За час перебування на обліку ОСОБА_1 отримав у центрі зайнятості матеріальне забезпечення на випадок свого безробіття з 21.11.2005 року по16.02.2006 року в сумі 2187,19 грн.та одноразову допомогу по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 17.02.2006 року по 15.11.2006 року в сумі 6265,17 грн.та 85,07грн. вартість за навчання по програмі «Підприємець початківець» у Львівському інституті Міжрегіональної академії управління персоналом.
Однак як встановлено з листа ДП «Молочарня №1»ТзОВ «3СІнвест» від 11.02.2019 року №11/02-1та від 19.06.2019 року №11/06-03, ОСОБА_1 з метою виробничої необхідності працюваву ДП «Молочарня№1» ТзОВ «3СІнвест», яке 25.06.2008 року підприємство ДП «Молочарня №1» ТзОВ «Віконт» змінило назву підприємства на ДП«Молочарня№1» ТзОВ «3СІнвест» за сумісництвом на посаді виконуючого обов`язки директора з 01.11.2005 року по 31.08.2007 року виключно з виплатою заробітної плати в розмірі 25% окладу директора.
Окрім цього, перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 підтверджується: індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в яких зазначена заробітна плата і виплата дороги по безробіттю в період з листопада 2005 року по лютий 2006 року згідно листа Пустомитівського відділу обслуговування громадян (сервіснийцентр) Управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного Фонду України у Львівській області від 25.05.2018 року №2159/02-24, оскільки роботодавцем ДП «Молочарня №1» ТзОВ «Віконт», за період роботи ОСОБА_1 з 01.11.2005 року по 31.08.2007 року були проведені повністю виплати в Пенсійний фонд України; податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за ІІІ квартал 2007 року ДП «Молочарня №1» ТзОВ «Віконт» згідно якого відображено за порядковим №5 згідно ідентифікаційного номера НОМЕР_1 ОСОБА_3 нарахування йому доходу та звільнення з роботи 31.08.2007року.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним, однак, позивачем пропущено строк позовної давності,а відповідач скористалася своїм правом, передбаченим ст.267 ЦК України, та подав до суду відзив в якому просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 ЗаконуУкраїни «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).
Згідно із частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд має право перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів фонду та зупиняти виплати з фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду, стягувати відповідно до закону кошти фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.
Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі №302/66/17(провадження №61-36336св18) зроблено висновок, що «у справах про стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі, на підставі положень статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» початок перебігу позовної давності починається від дня надання особі статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю».
В пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17(провадження№12-97гс19) викладено такий висновок «якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення-захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму».
Встановиши, що відповідачу надано статус безробітного 21.11.2005року, з вказаним позовом Львівський міський центр зайнятості звернувся у травні 2019року, а відповідачем заявлено про сплив позовної давності, і позивачем не наведено поважних причин пропуску цього строку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
29 грудня 2020 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в підтвердження чого долучено копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18 грудня 2020року.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, судз алучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47ЦПК України).
Смерть фізичної особи, як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер. Процесуальне правонаступництво-це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за яким до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Допускається правонаступництво у справі за позовами про право, яке за своєю природою є майновим та тісно непов`язано з особою суб`єкта.
Як вбачається із змісту позову Львівський міський центр зайнятості у травні 2019 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення з останнього отриманого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартість соціальних послуг, які, на думку позивача, відповідач отримав безпідставно, перебувачи на обліку в центрі зайнятості в статусі безробітного.
З наведеного вище вбачається, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами не допускають правонаступництва, оскільки спір стосувався особистих прав відповідача на отримання допомоги по безробіттю та інших виплат, що нерозривно пов`язані з його особою.
Згідно з вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.
В той же час, частина третя статті 377 ЦПК України передбачає, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи –сторони у спорі чи припинення юридичної особи–сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва, відповідач помер після ухвалення оспорюваного рішення, а судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказане узгоджується з правовим висновком щодо застосування вказаних норм процесуального права викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц (провадження№14-442цс18) та від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17(провадження№14-37цс20).
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 19 березня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості– залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.