ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" лютого 2021 р.                                                           Справа №5015/4150/11

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Федорів Н.В.
розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства “Залучанський спиртовий завод” від 27.11.2020
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2020 (суддя Іванчук С.В.) 
про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 № 28914429 про арешт майна боржника Державного підприємства “Залучанський спиртовий завод”
у справі №5015/4150/11
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1", с.Ставчани Пустомитівського району Львівської області
до відповідача Державного підприємства „Залучанський спиртовий завод", с. Долішнє Залуччя, Снятинського району Івано-Франківської області
про стягнення заборгованості в розмірі 604 921,32 грн.

представники сторін та органів ДВС в судове засідання не з`явились.

03.11.2020 до Господарського суду Львівської області надійшла скарга Державного підприємства (надалі – ДП) «Залучанський спиртовий завод», предметом якої є визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 за № 28914429 про арешт майна боржника.
Скарга обґрунтована наступним:
- в господарському віданні ДП «Залучанський спиртовий завод» перебуває низка об`єктів нерухомого майна, а саме: комплекс в с.Підгайчики на вул. Заводській, 1; нежитлові будівлі (пристанційний склад) в с.Підгайчики на вул. Залізничній, 2; житловий будинок в с. Долішнє Залуччя на вул. Шевченка, 3 кв. 11; комплекс в с. Долішнє Залуччя на вул. Заводській, 2; житлова будівля (магазин) в смт. Гвіздець на вул. Івана Франка, буд. 67;
- з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ДП «Залучанський спиртовий завод» стало відомо про те, що постановою Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 № 28914429 було накладено арешт на все його нерухоме майно;
- ДП «Залучанський спиртовий завод» включено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, який визначений Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». З огляду на це, накладення спірного арешту на майно є порушенням мораторію на примусову реалізацію майна, встановленого статтями 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.11.2020 вказану скаргу було прийнято до розгляду та призначено судове засідання з цього приводу на 17.11.2020.
Ухвалою суду від 17.11.2020 в задоволенні скарги було відмовлено.
Постановляючи вказану ухвалу суд виходив з того, що стягувачем та боржником у виконавчому провадженні № 28914429, а також органом державної виконавчої служби не було подано доказів винесення оскаржуваної постанови Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції № 28914429 від 27.09.2011, у зв`язку із чим в суду немає можливості надати правову оцінку як обставинам, що наведені у скарзі ДП «Залучанський спиртовий завод», так і самому оскаржуваному акту органу державної виконавчої служби.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду від 17.11.2020, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку з підстав неповного з`ясування судом обставин справи та порушення ним норм процесуального права, у зв`язку з чим просив ухвалу скасувати та постановити нову, якою задоволити скаргу ДП «Залучанський спиртовий завод» на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції № 28914429 від 27.09.2011.
У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:
1) у ДП «Залучанський спиртовий завод» відсутні постанова про відкриття виконавчого провадження № 28914429 та постанова ВП №28914429 від 27.09.2011 про арешт майна боржника. У зв`язку з цим державне підприємство зверталось із запитами про надання копій цих документів до Снятинського районного відділу державної виконавчої служби та Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області. З відповідей вказаних органів вбачається наступне:
- Снятинський РВ ДВС повідомив, що виконавче провадження №28914429 перебувало на виконанні у ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській області;
- УЗПВР в Івано-Франківській області повідомив, що в його провадженні дійсно перебувало виконавче провадження №28914429, за яким було винесено постанову від 30.01.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана інформація надана на підставі даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження (ВП-спецпідрозділ), оскільки строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень завершився, у зв`язку з чим надати більш вичерпну інформацію немає можливості.
Вказані обставини були повідомлені суду першої інстанції і на них ДП «Залучанський спиртовий завод» покликалося при поданні скарги на дії органу державної виконавчої служби у даній справі;
2) при постановленні оскаржуваної ухвали, місцевий господарський суд взяв до уваги подані до суду пояснення Снятинського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідно до яких виконавче провадження № 28914429 не перебувало та не перебуває на виконанні у цьому відділі ДВС, а також пояснення ТзОВ «Транс-Сервіс-1», відповідно до яких у нього, як стягувача, відсутні будь-які відомості щодо накладення арешту у відповідному виконавчому провадженні. В той же час, вказані пояснення подано до суду з порушенням вимог ч. 2 ст. 170 ГПК України без їх направлення сторонам, в зв`язку з чим ДП «Залучанський спиртовий завод» не могло подати до суду заперечення з приводу обставин, викладених в цих поясненнях;
3) доводи Снятинського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ТзОВ «Транс-Сервіс-1» спростовуються:
- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2020 № 216994734, у якому міститься інформація про спірний арешт, а також реквізити документа, на підставі якого вказаний арешт накладався;
- вищезазначеним листом УПЗВР в Івано- Франківській області № 03-18/1987 від 16.10.2020, відповідно до якого виконавче провадження №28914429 перебувало на виконанні саме у Відділі примусового виконання рішень УПЗВР в Івано-Франківській області;
4) враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд мав усі підстави та необхідність витребувати саме в УЗПВР в Івано-Франківській області інформацію з Автоматизованої системи виконавчого провадження (ВП-спецрозділ) стосовно виконавчого провадження ВП № 28914429, а також, відповідно до вимог статті 342 ГПК України, залучити вказаний орган ДВС до розгляду скарги ДП «Залучанський спиртовий завод», чого судом не було зроблено;
5) з огляду на наведене ДП «Залучанський спиртовий завод» самостійно звернулося до УЗПВР в Івано-Франківській області з приводу надання витягу з АСПВ (ВП- спецрозділ) щодо виконавчого провадження №28914429, у зв`язку з чим просить долучити до матеріалів справи відповідний витяг від 26.11.2020, у якому містяться всі необхідні відомості щодо спірного виконавчого провадження.
У прохальній частині апеляційної скарги ДП «Залучанський спиртовий завод» просило також залучити до розгляду справи Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та витребувати в нього витяг з Автоматизованої системи виконавчого провадження (ВП-спецрозділ) відносно виконавчого провадження №28914429 з виконання наказу Господарського суду Львівської області №60/03.11 від 29.07.2011 про стягнення з ДП «Залучанський спиртовий завод» на користь ТзОВ «Транс-Сервіс-1» 630 103,73 грн. 

ТзОВ «Транс-Сервіс-1» та Снятинський РВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не виконали вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 про відкриття апеляційного провадження та не подали письмових відзивів чи пояснень на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 04.02.2021 представник ТзОВ «Транс-Сервіс-1» усно заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін. При цьому, представник наголосив на тому, що в матеріалах справи відсутня оскаржувана постанова органу ДВС, а також покликався на свою позицію, що викладена у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції (а.с. 168-169, т.2). При цьому, позиція ТзОВ «Транс-Сервіс-1», викладена у вказаних поясненнях, ґрунтується на такому:
- накладення арешту у виконавчому провадженні застосовується для реального виконання судового рішення та не ототожнюється із накладенням стягнення на майно боржника під яким розуміється сукупність дій визначених в ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Щодо покликань скаржника на Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», то такий накладає заборону на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств. Крім того, можливість накладення арешту на майно державних підприємств не суперечить приписам законодавства, що випливає із ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає обов`язок виконавця повідомляти центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно (в тому числі об`єкти нерухомого майна) боржника - юридичної особи, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків. Крім того, мораторій на реалізацію майна державних підприємств є тимчасовим обмежувальним заходом та не може означати звільнення боржника від відповідальності на завжди;
- ТзОВ «Транс-Сервіс-1» оскаржило до суду повернення виконавчого документа стягувачу, внаслідок чого ухвалою Господарського суду Львівської області було: визнано незаконними дії державного виконавця, що полягали у винесенні постанови про повернення виконавчого документа, визнано недійсною саму постанову та протиправною бездіяльність державного виконавця; зобов`язано виконавчу службу вчинити дії передбачені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а саме передати пакет документів з приводу примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області у справі №60/03.11 від 29 липня 2011 року до Державної казначейської служби України. В подальшому, державний виконавець вчинив відповідні дії на виконання ухвали господарського суду, що стало підставою для обов`язкового зупинення виконавчого провадження відповідно до п.18 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», яке зупинене і на даний час, оскільки виконання рішення Державною казначейською службою не проведено;
- у спірних правовідносинах є підстави для застосування строку позовної давності до вимог скаржника, оскільки призначення нової відповідальної особи за реорганізацію ДП «Залучанський спиртовий завод», на що покликається скаржник, не спростовує факту його обізнаності з існуванням зведеного виконавчого провадження, наявністю численних боргів та виконавчих дій, серед яких і описаний арешт на майно.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 про дане судове провадження було проінформовано Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, оскільки колегією суддів було встановлено, що виконавче провадження №28914429 було передано Снятинським РВДВС до ВПВР УЗВПР в Івано-Франківській області.
Незважаючи на це, до суду не надійшло жодної заяви чи клопотання від вказаного органу ДВС, які би стосувались даного судового провадження.

У судове засідання представники сторін не з`явилися. Водночас, судова колегія встановила, що сторони були належним чином повідомлені про дане апеляційне провадження, а також про дату, час та місце судового засідання у даній справі.
Зважаючи на наведене та те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, враховуючи те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без участі представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача (стягувача), оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали з огляду на наступне:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.07.2011 у справі №5015/4150/11 задоволено заяву ТзОВ "Транс-Сервіс-1" про видачу наказу на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація" від 21.06.2011 у справі № 60/03.11 задоволено, ухвалено видати наказ на примусове виконання рішення Постійнодіючого третейського суду при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація" від 21.06.2011 у справі №60/03.11.
29.07.2011р. Господарським судом Львівської області видано відповідний наказ №60/03.11.
Згідно із ч.4.ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на вказане, колегія суддів бере до уваги обставини, що випливають з матеріалів даної справи, а також, що встановлені у процесуальних документах у даній справі, зокрема, ухвалі Господарського суду Львівської області від 18.11.2014.
27.09.2011 ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області, на підставі наказу господарського суду Львівської області від 29.07.2011, було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №ВП 28914429.
19.10.2011 ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області прийнято постанову про передачу матеріалів справи №ВП 28914429 до відділу примусового виконання рішення УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області.
30.01.2013 УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області прийнято постанову №ВП 28914429 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказана інформація випливає як із заяви ТзОВ «Транс-Сервіс-1» від 21.06.2013, надісланої на адресу ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області (а.с. 49-51, т.1), так і з копій відповідних постанов, які були долучені ТзОВ «Транс-Сервіс-1» до матеріалів даної справи під час розгляду спірної скарги ДП «Залучанський спиртовий завод» (а.с. 162-167, т.2).
26.03.2013 на адресу ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області ТзОВ «Транс-Сервіс-1» знову подало заяву від 25.03.2013 про примусове виконання наказу Господарського суду Львівської області від 29.07.2011.
08.04.2013р. старшим державним виконавцем ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області Чичулом Ю.І. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №37437182.
20.06.2014 державним виконавцем ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області було прийнято постанову у виконавчому провадженні  №37437182 про повернення виконавчого документа стягувачеві разом із наказом Господарського суду Львівської області від 29.07.2011 на підставі п.9 ч.1.ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.11.2014 у даній справі було задоволено скаргу ТзОВ «Транс-Сервіс-1», визнано незаконними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області Чичула Ю.І., що полягають у винесенні постанови від 20.06.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу за провадженням ВП №37437182; визнано недійсною вказану постанову державного виконавця; визнано протиправною бездіяльність державного виконавця, що полягає у нездійсненні заходів з підготовки відповідного пакету документів для передачі до Державної казначейської служби України при примусовому виконанні наказу Господарського суду Львівської області по справі №60/03.11 від 29.07.2011 (ВП №37437182); зобов`язано начальника відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області вчинити дії, передбачені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а саме підготувати та передати пакет документів з приводу примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області у справі №60/03.11 від 29.07.2011 до Державної казначейської служби України.

Колегія суддів при вирішенні спору у даній справі вважає за необхідне задоволити клопотання ДП «Залучанський спиртовий завод» та долучити до матеріалів справи витяг від 26.11.2020 з Автоматизованої системи виконавчого провадження (ВП-спецрозділ) відносно виконавчого провадження №28914429, який скаржник надав разом із апеляційною скаргою.
При цьому, колегія суддів виходить з наступного:
- відповідно до ч.3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього;
- під час вирішення скарги на дії органу ДВС місцевим господарським судом було враховано пояснення Снятинського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 159, т.2), а також пояснення ТзОВ «Транс-Сервіс-1» (а.с. 168-169, т.2), відповідно до яких виконавче провадження № 28914429 не перебувало та не перебуває на виконанні у Снятинському РВ ДВС, а у стягувача немає відомостей щодо накладення арешту у цьому виконавчому провадженні. Вказані пояснення були отримані судом 17.11.2020 (в день постановлення оскаржуваної ухвали) та були подані сторонами з порушенням вимог ч. 2 ст. 170 ГПК України, оскільки подані без доказів їх направлення ДП «Залучанський спиртовий завод», у зв`язку з чим останнє не могло подати до суду заперечення з приводу обставин, викладених в цих поясненнях;
- у своїй скарзі на дії органу ДВС ДП «Залучанський спиртовий завод» покликався на ту обставину, що виконавче провадження № 28914429 було передано до УЗПВР в Івано-Франківській області, однак суд першої інстанції не врахував цих доводів і своєю ухвалою від 09.11.2019 вимагав лише від Снятинського РВДВС Південно-Західного МРУ Міністерства юстиції надати письмові пояснення та матеріали виконавчого провадження № 28914429;
- у своїй скарзі на дії органу ДВС ДП «Залучанський спиртовий завод» належним чином обґрунтував неможливість подачі до суду копії оскаржуваної постанови органу ДВС та вжиття заходів щодо її отримання.
На думку колегії суддів вищенаведені обставини в сукупності підтверджують поважність причин неподання боржником відповідного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З долученого витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження (ВП-спецрозділ) відносно виконавчого провадження №28914429 підтверджується вищезазначена інформація щодо відкриття вказаного виконавчого провадження (27.09.2011), передачі виконавчого провадження від ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області до ВПВР УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області (19.10.2011) та повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (30.01.2013).
Крім того, відповідно з вказаного витягу випливає, що 27.09.2011 державним виконавцем ВДВС Снятинського РУЮ Івано-Франківської області Данилюком Євгеном Вікторовичем (який станом на даний час не діє) було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, відповідно до якої з метою повного та своєчасного виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області накладено арешт на все майно боржника. Відповідно до графи «Стан виконавчої дії», вона є актуальною станом на даний час.
Доводи ДП «Залучанський спиртовий завод» про існування актуального арешту, накладеного на його нерухоме майно, підтверджуються також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2020 № 216994734, у якому міститься інформація про спірний арешт, а також реквізити документа, на підставі якого вказаний арешт накладався (а.с. 53-69, т.2).
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ДП «Залучанський спиртовий завод» доведено факт накладення арешту на його майно на підставі оскаржуваної постанови органу ДВС у виконавчому провадженні №28914429. Натомість, ні ТзОВ «Транс-Сервіс-1», ні органом ДВС не подано жодних вірогідних доказів на спростування відповідного твердження боржника. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що боржником у виконавчому провадженні № 28914429 не було подано доказів винесення оскаржуваної постанови Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції № 28914429 від 27.09.2011.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення оспорюваної постанови органу ДВС) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Як зазначалося вище, в межах виконавчого провадження № 28914429 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження (ВП-спецрозділ) відносно виконавчого провадження №28914429, фактичною підставою для повернення виконавчого документа стягувачу була існуюча заборона на звернення стягнення на майно боржника на підставі ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. 
Відповідно до частини 5 вказаної статті, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.
Згідно з частинами 1-5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна (стаття 1).
Статтею 2 цього Закону визначено, що під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом, зокрема, звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Статтею 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Відповідно до пункту Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 р. N 92, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 р. за N 288/4509, Основні засоби - матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).
Пунктом 5 вказаного Положення (стандарт) бухгалтерського обліку для цілей бухгалтерського обліку основні засоби класифікуються за такими групами:
- основні засоби (земельні ділянки; капітальні витрати на поліпшення земель, не пов`язані з будівництвом; будівлі, споруди та передавальні пристрої; машини та обладнання; транспортні засоби; інструменти, прилади, інвентар (меблі); тварини; багаторічні насадження та плодоносні рослини; інші основні засоби);
- інші необоротні матеріальні активи (бібліотечні фонди; малоцінні необоротні матеріальні активи; тимчасові (нетитульні) споруди; природні ресурси; інвентарна тара; предмети прокату; інші необоротні матеріальні активи).
Отже, аналізуючи наведені положення законодавства та обставини справи, суд вважає, що накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, є заходом примусового виконання рішення, направленим на забезпечення його реального виконання, при вжитті якого державний виконавець має діяти з повним дотриманням відповідної процедури, зокрема, з врахуванням того, що на певне майно згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Зі змісту Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» можна дійти висновку про те, що законодавцем встановлено мораторій на примусове відчуження будь-якого як нерухомого так і рухомого майна державних підприємств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, яке є основними засобами виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами.
При цьому вказана заборона поширюється також і на випадки відчуження майна, шляхом звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
За організаційно-правовою формою ДП «Залучанський спиртовий завод» є державним підприємством, частка держави в його статутному фонді становить 100%, яке діє як державне комерційне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства аграрної політики України, а майно державного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.
Отже, державний виконавець, арештовуючи майно боржника шляхом накладення арешту на все майно, тобто на нерухоме майно та на основні засоби виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цим державним підприємством, для забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення коштів, тим самим порушив встановлений законом мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств.
Окрім цього, за приписами абзацу 1 частини 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» стосовно нерухомого майна об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.
В свою чергу, згідно з додатком 1 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) Державне підприємство «Залучанський спиртовий завод» входить до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.
Тобто Державне підприємство «Залучанський спиртовий завод» на час прийняття оскарженої постанови та державної реєстрації обтяження: арешту нерухомого майна на підставі цієї постанови державного виконавця, було об`єктом права державної власності, що не підлягає приватизації, і, відповідно до приписів абзацу 1 частини 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» стосовно нерухомого майна цього підприємства не могли вчинятися дії, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
Колегія суддів зазначає про те, що аналогічна правова позиція щодо неможливості арешту органами виконавчої служби майна боржника, який державним підприємством, частка держави в майні якого перевищує 25 відсотків, викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №П/811/621/16.
Стосовно доводів ТзОВ «Транс-Сервіс-1» про те, що державний виконавець вправі був накладати арешт на нерухоме майно ДП «Залучанський спиртовий завод» з посиланням на ч.3 ст. 66 Закону України Про виконавче провадження», колегія суддів зазначає таке:
У статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» було передбачено, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно. У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості: 1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари); 2) у другу чергу - об`єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.
Частиною 3 вказаної статті визначено, що у разі накладення арешту на майно другої черги, що належить боржникові - юридичній особі, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків, чи накладення арешту на майно підприємств-боржників, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, державний виконавець протягом трьох робочих днів повідомляє центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно такого боржника та подає відомості про склад і вартість майна, на яке накладено арешт, а також про розмір вимог стягувача.
Водночас, вказані норми ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» є загальними та повинні застосовуватись із врахуванням спеціальних норм Законів України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та «Про управління об`єктами державної власності». Детальну оцінку вказаних норм наведено вище і, як було зазначено, з них випливає той факт, що державний виконавець не вправі був накладати арешт на майно ДП «Залучанський спиртовий завод».
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість скарги ДП «Залучанський спиртовий завод» та наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 за № 28914429 про арешт майна ДП «Залучанський спиртовий завод».
Стосовно тверджень ТзОВ «Транс-Сервіс-1» про пропуск ДП «Залучанський спиртовий завод» позовної давності на звернення зі скаргою на дії органу ДВС, суд зазначає наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 340 ГПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Як передбачено ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, чинним законодавство визначені строки оскарження рішення та дії посадових осіб органів державної виконавчої служби, які за правовою природою є процесуальними строками.
Разом з цим, позовна давність – це визначені строки, в межах яких сторони можуть звернутися до суду з позовною заявою для захисту своїх прав та інтересів.
Вказане свідчить про те, що позовна давність у спірних правовідносинах не застосовується.
Стосовно пропуску ДП «Залучанський спиртовий завод» процесуальних строків, встановлених ст. 340 ГПК України та ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», то обґрунтування поважності пропуску таких строків детально наведено в тексті скарги на дії органу ДВС.
Так, заявник покликається на наступне:
- ДП «Залучанський спиртовий завод» зареєстровано 17.03.1995, а з 10.01.2011 перебуває в стані припинення. Станом на даний час підприємство не здійснює господарську діяльність;
- 27.09.2011 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження арешт всього нерухомого майна ДП «Залучанський спиртовий завод» на підставі оскаржуваної постанови Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 ВП № 28914429 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В той же час, у ДП «Залучанський спиртовий завод» відсутні постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника;
- наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 565 від 01.04.2020 призначено новий склад комісії з реорганізації ДП «Залучанський спиртовий завод», головою комісії призначено заступника директора ДП «Укрспирт» Шибу Л.П.;
- у зв`язку з проведенням передприватизаційної підготовки боржником отримано інформаційну довідку № 216994734 від 20.07.2020 в якій містився спірний запис про арешт нерухомого майна. Після цього ДП «Залучанський спиртовий завод» направило запити до Снятинського районного відділу державної виконавчої служби та Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області з проханням надати інформацію з приводу обставин та підстав арешту нерухомого майна за постановою Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 № 28914429 про арешт майна боржника;
- згідно вищезгаданого листа УЗПВР в Івано-Франківській області №03-18/1987 від 16.10.2020, постанова від 27.09.2011 №28914429 про арешт майна боржника прийнята на виконання наказу господарського суду Львівської області № 60/03.11 від 29.07.2011 про стягнення з ДП «Залучанський спиртовий завод» 630103,73 грн. на користь ТзОВ «Транс-Сервіс-1». У зв`язку з перебуванням ДП «Залучанський спиртовий завод» в стані припинення і тим, що у підприємства немає за своїм місцезнаходженням уповноважених працівників (представників), вищезазначений лист був отриманий належним представником ДП «Залучанський спиртовий завод» Власюком Д.В. лише 02.11.2020 і саме з цієї дати боржнику стало відомо про підстави спірного арешту майна.
Вказані обставини були проаналізовані судом першої інстанції та описані у спірній ухвалі від 17.11.2020. 
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після надходження скарги ДП «Залучанський спиртовий завод» на дії органу ДВС, вона залишалась без руху на підставі ухвали суду першої інстанції від 05.11.2020 (а.с. 78-79, т.1), а ухвалою від 09.11.2020 (а.с. 2-3, т.2) – була прийнята до розгляду. Отже, вчинивши вказані процесуальні дії, суд першої інстанції фактично визнав за можливе прийняти скаргу до розгляду попри пропуск заявником відповідних процесуальних строків, однак як таку, що містить детальне обґрунтування поважності причин такого пропуску.
В розрізі цього колегія суддів додатково наголошує й на тому, що ТзОВ «Транс-Сервіс-1» не є скаржником у даній справі і не подавало апеляційної скарги. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
У зв`язку з вищевикладеним, оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи та порушенням норм процесуального права.
Керуючись ст. 269, 271, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Залучанський спиртовий завод” задоволити.
Ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2020 у справі №5015/4150/11 скасувати.
Скаргу Державного підприємства “Залучанський спиртовий завод” на дії державного виконавця задоволити.
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 27.09.2011 № 28914429 про арешт майна боржника Державного підприємства «Залучанський спиртовий завод».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 287, 288 ГПК України.
Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 05.03.2021.

Головуюча суддя                                                                      Г.В. Орищин

суддя                                                                                          Н.А. Галушко

суддя                                                                                          М.Б. Желік