Номер провадження: 22-ц/813/2243/21 
Номер справи місцевого суду: 946/6507/19
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В., 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ізмаїльської міської ради в особі відділу державної реєстрації й надання інформації з державних реєстрів секретаріату виконавчого комітету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про скасування права на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ізмаїльської міської ради в особі відділу державної реєстрації й надання інформації з державних реєстрів секретаріату виконавчого комітету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про скасування права на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2007 року, згідно Договору ВЕХ №671921, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ТОВ «Прогрес - Строй», була передана Головному управлінню Міністерства Внутрішніх Справ України в Одеській області у власність квартиру АДРЕСА_1 . 12.10.2007 року, на засіданні житлово - побутової комісії ГУ МВС України в Одеській області було прийнято рішення передати зазначене житло Ізмаїльському міському відділу ГУ МВС України в Одеській області для розподілу позивачу (його сім`ї) ОСОБА_1 , як працівнику міліції з тяжким захворювання під час виконання службових обов`язків. В той же день, згідно акту приймання передачі, квартира була передана Ізмаїльському міському відділу ГУ МВС України в Одеської області. 14.11.2007 року, на житлово - побутовій комісії Ізмаїльського міського відділу міліції ГУ МВС України в Одеській області було прийнято рішення про розподіл позивачу (його сім`ї) вище зазначеної квартири. Але у зв`язку з його хворобою, відразу, після розподілу квартири, звернутися до компетентних органів за отриманням ордеру, можливості у нього не було. Ордер та інші право установчі документи на квартиру, вони отримали на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 05.06.2013 року (а.с 1-48).
31 березня 2020 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (головуючий-суддя Грубіян Л.І.) позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 26.03.1997 року, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер №2000347 від 17.07.2008 року, власником нерухомого майна (вище зазначеної квартири) значиться Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, що зареєстровано у Реєстрі права власності на нерухоме майно на підставі договору ВЕХ №671921 від 12.09.2007 року, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасова А.М., реєстр № 4847 (а.с 79 -81).
10 липня 2020 року представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області засобами Укрпошти направив апеляційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 31 березня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, оскільки вважає, що воно прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вважає, що судом було проігноровано клопотання ГУНП в Одеській області про передачу справи до адміністративного суду та не надано йому у своєму рішенні жодної правової оцінки. Як зазначає апелянт, виходячи із позовної заяви, відповідачами по справі виступають суб`єкти владних повноважень. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Таким чином, апелянт вважає що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , даний спір мав розглядатися у адміністративному суді. Апелянт пояснює, в органах Міністерства внутрішніх справ України організація забезпечення житловими приміщеннями регулюється положеннями про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого наказом МВС України від 10.09.2004 року за № 1039 зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 жовтня 2004 року за № 1255/9854. Крім того, виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання відповідного органу внутрішніх справ України, погодженого з МВС України, рішенням органу місцевого самоврядування. В проміжок часу з 2016 року по 2020 рік ГУМВС України в Одеській області не приймалося рішення про виключення квартири АДРЕСА_3 із числа службових. Таким чином, позовні вимоги до ГУМВС України в Одеській області є необґрунтованими, позивач навмисно викривлює факти, тлумачить норми чинного законодавства не так, як того вимагає Закон, а так як це вигідно йому. Апелянт просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року у повному обсязі та закрити провадження у справі (а.с. 84-91).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Сторони клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, враховуючи постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі №816/6900/15 дійшов висновку про можливість захистити права позивача шляхом скасування державної реєстрації права власності.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи 12.09.2007р. між ТОВ «Прогрес-строй» (Відчужувач) та ГУ МВС України в Одеській області (Набувач) укладено Договір (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., та зареєстрований в реєстрі за №4847), відповідно до умов якого ТОВ «Прогрес-строй» передає у власність ГУ МВС України в Одеській області, а ГУ МВС України в Одеській області приймає у власність квартиру номер  АДРЕСА_1  (а.с.21-24).
Як встановлено судом, 14.11.2007р. на засіданні житлово-побутової комісії Ізмаїльського МВ ГУ МВС України в Одеській області було прийнято рішення щодо перерозподілу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (а.с.25). 
17.04.2015р. виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради прийнято Рішення «Про передачу у власність квартири АДРЕСА_4 , згідно якого у спільну сумісну власність громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 передано квартиру АДРЕСА_5 , та доручено комунальному підприємству «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» оформити свідоцтво про право спільної сумісної власності громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на зазначену квартиру АДРЕСА_3 (а.с.18)
24.04.2015р. виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради, на підставі рішення від 17.04.2015р. №274, видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно АДРЕСА_6 , на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 . (а.с.19)
Окрім того, у Рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2013р. по справі №500/359/13-ц (провадження №2/500/1052/13) встановлено, що згідно Довідки за вих.№55/1-6953 від 06.12.2012р. Ізмаїльський МВ ГУ МВС України в Одеській області не заперечував проти приватизації квартири АДРЕСА_1 , раніше розподіленої ОСОБА_1 .. 
03.10.2013 року було видано ордер на жиле приміщення №7 на ім`я наймача ОСОБА_1 в якому вказані дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 (а.с.20)
Між тим, з матеріалів справи вбачається, а саме Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.08.2015р. №41749626, 17.07.2008р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., реєстр. №4847, на підставі договору ВЕХ №671921 від 12.09.2007, проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 , за ГУ МВС України в Одеській області (а.с.17-17 зворот).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі №815/6900/15, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, суд «зобов`язав Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області розглянути питання щодо звернення до Реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав власності за Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 ».
28.01.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 ОСОБА_1 було направлено рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень спірної квартири, розташованої у АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що дана квартира значиться як і раніше, за Головним Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.
Щодо наведених у апеляційній скарзі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області посилань на порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикції апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Апеляційний суд вважає помилковими наведені в апеляційній скарзі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області доводи стосовно того, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України (у редакції, що діяла на час звернення з цим позовом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга згаданої статті).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Наведені норми узгоджуються з положеннями статті 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Тобто публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Такий правовий висновок закріплений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19).
У даному випадку скасування державної реєстрації права власності на квартиру не є публічно-правовими відносинами, оскільки не є пов`язаними з реалізацією публічної влади.
Зазначений спір є спором про право, а не спором між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, тому цей спір належить до цивільної юрисдикції, оскільки за змістом та характером спору, що є вирішальним під час віднесення справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції, правовідносини між сторонами є цивільно-правовими.
Апеляційний суд підкреслює, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , звертаючись до суду із відповідною позовною заявою, фактично звертався за захистом свого цивільного права – права на житло.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення з цим позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Посилання ж апелянта на те, що в органах Міністерства внутрішніх справ України організація забезпечення житловими приміщеннями регулюється положеннями про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого наказом МВС України від 10.09.2004 року за № 1039 зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 жовтня 2004 року за № 1255/9854, виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання відповідного органу внутрішніх справ України, погодженого з МВС України, рішенням органу місцевого самоврядування, а проміжок часу з 2016 року по 2020 рік ГУМВС України в Одеській області не приймалося рішення про виключення квартири АДРЕСА_3 із числа службових, апеляційний суд відхиляє я безпідставні виходячи з наступного.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на наведене, визначені цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу апеляційний суд констатує, що відповідач наполягаючи на факті того, що спірна квартира має статус службового житлового приміщення мав би довести існування обставин на які посилається.
Отже, за концепцією цивільного процесуального законодавства учасник справи на власний розсуд розпоряджається наданими йому законодавством процесуальними правами та самостійно несе ризик настання/ненастання відповідних наслідків в результаті вчинення/не вчинення процесуальних дій. Разом з тим, як було вище наведено, за обставинами даної справи апелянт ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані при зверненні із апеляційною скаргою Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області жодного доказу на підтвердження того, що спірна квартира АДРЕСА_1 , як на момент її розподілу позивачеві - ОСОБА_1 , так і на момент реєстрації права власності на квартиру за ГУ МВС України в Одеській області, мала статус службового житлового приміщення надано не було. Враховуючи вищевикладене та погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що заходом ефективного захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 в обставинах даної справи буде скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Головним Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, постанову Верховного Суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.01.2021 року                                                                 м. Одеса