Постанова 
 
Іменем України 
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 748/1696/18
провадження № 51-4313км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
при секретарі                      ОСОБА_4 ,
за участю прокурора        ОСОБА_5 ,   
захисника – адвоката      ОСОБА_6 ,
засудженої                           ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника – адвоката ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області                             від 12 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 5 червня                 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12018270270000417, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Грабівка Куликівського району Чернігівської області, жителя                                     АДРЕСА_1 , судимого за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області                         від 23 березня 2017 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі –  КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік                           6 місяців,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня                    2020 року ОСОБА_8 засуджено:  за ч. 3 ст. 185 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 289 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 березня 2017 року, і остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
 
За вироком установлено, що на початку лютого 2018 року, у не встановлений слідством день, у нічний час ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 через віконну раму вдерлися до житлового будинку ОСОБА_9 , що в                                      АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали електричну плиту «Kaiser» вартістю 10 015, 28 грн. 
 
У ніч на 6 травня 2018 року ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 і ОСОБА_10 проникли до незамкненого сараю, що на території господарства на АДРЕСА_3 , і незаконно заволоділи мопедом ОСОБА_11 «Vіpеr Асtіvе» вартістю 2295 грн, який шляхом котіння перемістили до с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області. 
 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 5 червня 2020 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
 
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 , ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , щодо яких судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються.
 
Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали
 
Захисник – адвокат ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить скасувати вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 , а кримінальне провадження стосовно нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати. Вважає вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду незаконними, необґрунтованими і немотивованими.Стверджує, що ОСОБА_8 жодних злочинів не вчиняв, суд першої інстанції побудував свій вирок на припущеннях, обґрунтував його недопустимими доказами. Вважає, що суд першої інстанції неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доводам сторони захисту, чим порушив принципи презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Наголошує, що суд усупереч вимогам ст. 95 КПК в основу обвинувального вироку поклав дані слідчого експерименту з участю засудженого ОСОБА_10 , під час якого останній обмовив ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК, при цьому не взяв до уваги показань цього засудженого щодо обставин викрадення мопеда, які він давав під час судового розгляду. Захисник також зазначає, що в основу вироку на підтвердження винуватості його підзахисного у вчиненні крадіжки суд безпідставно поклав дані висновку експерта № 717 від                   6 червня 2018 року про виявлення на пляшці, вилученій з будинку потерпілого   ОСОБА_9 , сліду пальця руки ОСОБА_8 , оскільки не встановлено, яким чином вказана пляшка потрапила на місце злочину. Стверджує, що апеляційний суд розглянув справу формально, усупереч вимогам статей 404, 419 КПК належним чином не дослідив доказів, які було отримано з порушенням КПК, на повторному дослідженні яких наполягала сторона захисту, і не відповів на доводи апеляційної скарги.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник – адвокат ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 і закрити провадження щодо останнього.
 
Засуджена ОСОБА_7 підтримала касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 про закриття провадження щодо ОСОБА_8 .
 
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга захисника  ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, просив вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду                             від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК). Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить із установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
 
У касаційній скарзі захисник заперечує доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК, вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і ставить під сумнів дотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 
 
У кримінальному провадженні встановлено, що на початку лютого 2018 року                     ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 з будинку ОСОБА_9 вчинили крадіжку електричної плити «Kaiser», а в ніч на 6 травня 2018 року він за попередньою змовою із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з приміщення сараю, розташованого на території господарства колишньої тещі останнього ОСОБА_13 , незаконно заволоділи мопедом ОСОБА_11 «Vіpеr Асtіvе». 
 
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами. 
 
Так, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, суд послався у вироку на показання засудженого ОСОБА_10 , який суду показав, як 5 травня 2018 року під час зустрічі з                         ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запропонував останній вкрасти скутер та знайти на нього покупця, а ОСОБА_8 попросив допомогти завести цей скутер, як домовилися про поділ грошей, як усі втрьох поїхали після 1:00 на таксі до господарства його колишньої тещі, як показав ОСОБА_7 , де стоїть мопед, а сам на таксі від`їхав на 10 хвилин, а коли повернувся, подружжя ОСОБА_14 привели мопед, і оскільки той не заводився, вони відбуксували його до знайденого ОСОБА_7 покупця, та як з отриманих від продажу мопеда 1500 грн віддав ОСОБА_7 600 грн.
 
Про факт перебування в ніч на 6 травня 2018 року разом із ОСОБА_7 і                     ОСОБА_10 біля господарства колишньої тещі останнього та вилучення з цього господарства мопеда з метою продажу повідомив сам засуджений ОСОБА_8 як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. 
 
Також суд першої інстанції дав належну оцінку показанням свідка ОСОБА_15 , який підтвердив суду, що дійсно тієї ночі возив ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і   ОСОБА_7 у с. Слобода, де всі втрьох вийшли з машини і кудись пішли, а за деякий час повернувся ОСОБА_10 , з яким він поїхав до батьків останнього за бензином. Коли вони з ОСОБА_10 повернулися, ОСОБА_14 їх вже чекали з мопедом на перехресті. Щоб не привертати уваги, засуджені відкотили мопед до кладовища, де намагалися його завести, а коли їм цього не вдалося, відбуксували мопед до                                 с. Количівка. 
 
Суд звернув увагу на дані протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_15 6 травня 2018 року, під час якого останній у присутності двох понятих і спеціаліста показав місце, де засуджені вийшли з машини в с. Слобода, в яку сторону вони пішли, куди він їздив із ОСОБА_10 , а також місця, де засуджені намагалися завести мопед і де він їх чекав на перехресті (т. 4, а. с. 195–197). 
 
Не залишилися поза увагою суду і дані протоколу пред`явлення для впізнання, в ході якого свідок ОСОБА_15 прямо вказав на фотознімок ОСОБА_10 як на особу, з якою домовлявся про поїздку до с. Слобода, звідки потім віз мопед у с. Количівка               (т. 4, а. с. 192–193). 
 
Проаналізував суд і показання свідка ОСОБА_16 (жителя с. Количівка), який у суді підтвердив, що купив у ОСОБА_10 за 1500 грн мопед; дані заяви цього свідка             від 6 травня 2018 року про добровільну видачу співробітникам поліції мопеда «Vіpеr Асtіvе», який того ж дня йому продав ОСОБА_10 (т. 4, а. с.182); а також дані протоколу огляду речей від 6 травня 2018 року з ілюстративною таблицею до нього, згідно з якими у ОСОБА_16 було оглянуто і вилучено мопед марки «Vіpеr Асtіvе» бордового кольору без номерного знака (т. 4, а. с. 183–186).
 
Дав суд належну оцінку даним протоколу огляду місця події від 6 травня 2018 року та фототаблиці до нього про виявлення та вилучення на території господарства на                     АДРЕСА_3 деталі від мопеда марки «Vіpеr Асtіvе», а також слідів пальців рук, які за даними висновку судової дактилоскопічної експертизи № 741 від 13 червня 2018 року належали ОСОБА_8 (т. 4, а. с. 204–216).
 
Також предметом дослідження суду першої інстанції були дані протоколу слідчого експерименту, проведеного із засудженим ОСОБА_10 7 травня 2018 року, та відеозапис до нього. У ході цієї слідчої дії ОСОБА_10 розповів і показав, як, заздалегідь домовившись із обвинуваченими ОСОБА_14 , вони незаконно заволоділи мопедом ОСОБА_11 .  За словами ОСОБА_10 , 5 травня 2018 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 погодилися на його пропозицію викрасти скутер з господарства його колишньої тещі. Уночі вони втрьох на таксі приїхали до с. Слобода. Він вказав ОСОБА_14 , де знаходиться мопед, а сам на тому ж таксі поїхав до матері. Як проникали ОСОБА_14 до господарства та як виводили мопед, він не бачив. Оскільки мопед не заводився, вони потягнули його на буксирі до с. Количівка, де він продав мопед незнайомому чоловіку за 1500 грн (т. 4, а. с. 238–240). 
 
Отже, за фактичними обставинами, встановленими судами нижчої ланки, у ніч на                        6 травня 2018 року ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 і ОСОБА_10 проникли у приміщення та незаконно заволоділи транспортним засобом, що належить ОСОБА_11 .
 
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК. 
 
Що стосується висновків суду про вчинення ОСОБА_8 за попередньою змовою із ОСОБА_7 крадіжки електричної плити «Kaiser» з будинку ОСОБА_9 , то вони також ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Суд оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
 
Зокрема, суд проаналізував дані протоколу огляду місця події від 3 травня 2018 року, під час якого було зафіксовано пошкодження вікна, виявлено та вилучено пластикову пляшку зі слідами рук (т. 2, а. с. 177–199), які відповідно до висновку експерта № 717 від 6 червня 2018 року належали ОСОБА_8 (т. 4, а. с. 3–27).
 
Дав суд належну оцінку показанням свідка ОСОБА_16 , який суду показав, що відмовився на пропозицію ОСОБА_7 купити в неї електричну плиту, проте порекомендував останній звернутися із цією пропозицією до свого брата                     ОСОБА_17 і дав засудженій його номер телефону.
 
Проаналізував суд також показання свідка ОСОБА_17 , який у суді повідомив, що взимку 2018 року йому телефонувала ОСОБА_7 , в якої він у березні – квітні того ж року купив електричну плиту «Kaiser»; дані заяви цього свідка від 16 травня 2018 року про добровільну видачу співробітникам поліції електричної плити «Kaiser»; дані протоколів пред`явлення для впізнання від 18 травня 2018 року, в ході яких ОСОБА_17 вказав на фотознімок ОСОБА_7 як на особу, яка продала йому вказану електроплиту, а на фотознімок ОСОБА_8 – як на особу, яка була при цьому присутньою (т. 3, а. с. 114–118).
 
Аналіз зазначених доказів у їхній сукупності та взаємозв`язку дав суду підстави для висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
 
Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень. Відповідно до вимог ст. 370 КПК суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та закрити кримінальне провадження за недоведеністю винуватості останнього. При цьому просив у порядку ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідити протокол огляду місця події – господарства ОСОБА_11 від 6 травня                    2018 року, висновок експерта № 741 від 13 червня 2018 року,  протокол огляду місця події – господарства ОСОБА_9 від 3 травня 2018 року, висновок експерта № 717 від 6 червня 2018 року і речовий доказ – пластикову пляшку.
Колегія суддів вважає, що при розгляді апеляційної скарги, доводи якої є аналогічними доводам, зазначеним у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і своє рішення належним чином мотивував, а отже дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
При цьому колегія суддів не погоджується з доводами захисника про порушення апеляційним судом права ОСОБА_8 на справедливий судовий розгляд у зв`язку з непроведенням повторного дослідження доказів за його клопотанням. 
 
У контексті положень ч. 3 ст. 404 КПК при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці ж докази в тому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. 
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо допустимості, належності й достатності доказів, які були предметом ретельного дослідження, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а захисником протилежне не доведено.
 
Покарання засудженому  ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
 
Суд касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 
 
Що стосується доводів про те, що суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. 95 КПК обґрунтували свої висновки на підставі показань, наданих слідчому в ході слідчого експерименту, а не на показаннях, отриманих під час судового розгляду, то вони є неспроможними. 
 
За правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження                      № 51-6070кмо19) приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів – протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.
 
Як видно з матеріалів провадження, протокол слідчого експерименту від 7 травня       2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_10 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, тому суди нижчих інстанцій обґрунтовано визнали його допустимим доказом і поклали в основу своїх рішень про винуватість ОСОБА_8 . 
Аргументи сторони захисту про порушення права ОСОБА_8 на захист не знайшли свого підтвердження.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, допущених судовими інстанціями у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення. 
 
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – адвоката ОСОБА_6 – без задоволення. 

 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3