02.04.21
22-ц/812/560/21
Справа №489/8129/18                          Головуючий у 1-й інстанції Полішко В. В. 
Провадження № 22ц/812/560/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

2 квітня 2021 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , яка подана від її імені
адвокатом Білецьким Олегом Петровичем, 
на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 9 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Полішко В. В. в залі судових засідань в місті Миколаєві об 11 годині, повний текст якого складено 28 грудня 2020 року, по справі
за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,
третя особа – ОСОБА_3 , 
про стягнення матеріальної шкоди , 

В С Т А Н О В И Л А:

29 грудня 2018 року ОСОБА_2  звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з неї матеріальної шкоди, завданої діями неповнолітнього сина відповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керував велосипедом з порушенням ПДР України та в процесі дорожньо-транспортної пригоди пошкодив належний позивачу на праві власності автомобіль марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову посилався на те, що 2 травня 2018 року син відповідачки ОСОБА_4 , керуючи велосипедом на нерегульованому перехресті вулиці Гоголя з вулицею Вінграновського у місті Миколаєві здійснив зіткнення з належним позивачу автомобілем, під керуванням третьої особи ОСОБА_3 .. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений транспортний засіб та поміщений на штрафмайданчик.
Посилаючись на вказане та ухилення відповідачки від відшкодування шкоди, позивач просив стягнути на його користь 42 212 грн матеріальної шкоди, яка складається з вартості відновлювального ремонту автомобіля, вартості проведення оцінки, витрат, пов`язаних з перебуванням автомобіля на штрафмайданчику та направлення рекомендованих листів.
Відповідачка надала відзив на позовну заяву, у якому не заперечувала щодо самого факту ДТП, але зазначала, що механізм пригоди відбувся не лише через дії її сина, а і у зв`язку з порушенням ПДР України водієм автомобіля. Посилалася на відсутність правових підстав для відшкодування шкоди неповнолітнім велосипедистом на користь власника джерела підвищеної безпеки, пов`язаної безпосередньо з його дією. Зазначала про необґрунтованість розміру шкоди, який пред`явлено власником транспортного засобу до відшкодування, та відсутність доказів, які б підтверджували умисну вину її сина у вчинені ДТП. 
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2020 року задоволено клопотання представника відповідачки та витребувані матеріали кримінального провадження, внесені до реєстру за фактом ДТП.
Ухвалами Жовтневого районного суду Миколаївської області від 6 квітня 2020 року та 4 серпня 2020 року по справі призначені судові-автотехнічні експертизи, за наслідками яких експертом заявлені клопотання про надання йому додаткових відомостей щодо обставин події ДТП. 
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року провадження у справі поновлено та призначене судове засідання. 
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 9 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42 212 грн 33 коп. матеріальної шкоди, 5 000 грн витрат на правову допомогу та 704 грн 80 коп. судового збору. 
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що матеріалами кримінального провадження не визначено особу, яка є винною у вчинені ДТП, а тому проаналізувавши їх самостійно встановив вину неповнолітнього у порушені пункту 16.2 ПДР України та визнав його винним у заподіяні шкоди джерелу підвищеної небезпеки. Шкоду стягнув з законного представника неповнолітнього на підставах, визначених статтями 22, 1166, 1179 ЦК України, вважаючи, що її розмір позивачем доведено за допомогою належних доказів. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Білецький О. П., посилаючись на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази по справі, внаслідок чого допустив неповне з`ясування обставин справи, та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального і матеріального права, просили його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
На думку представника відповідачки у суду не було достатньо підстав вважати, що ДТП відбулася виключно з вини неповнолітньої дитини, внаслідок чого ним не досліджено відповідність дій водія автомобіля дорожній обстановці.
Не міг суд посилатися, як на доказ вини дитини, і на постанову суду по справі про адміністративне правопорушення за статтею 184 КУпАП, провадження за якої відносно відповідачки закрито без встановлення обставин справи та наявності її вини, зважаючи також на відсутність обставин щодо винності дій неповнолітньої дитини.
Зазначали також про непідтвердженість розміру шкоди, який суд вважав встановленим. 
Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 1 квітня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Відповідно до змісту частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини. 
Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Відтак, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, та одночасно передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Разом з тим, відокремленим видом порядку та процедури відшкодування шкоди є шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, якою є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. 
В цьому разі визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України).
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», наведено, що у тих випадках, коли разом із заподіянням джерелом підвищеної небезпеки шкоди (не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) заподіяно також шкоду джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, згідно з нормами статті 454 ЦК УРСР (аналогічна норма – стаття 1193 ЦК України) може бути зменшено розмір відшкодування шкоди потерпілому. Покладення на нього з цих підстав відповідальності за шкоду, заподіяну при цьому джерелу підвищеної небезпеки цією нормою не передбачено.
Відтак, аналізуючи вищенаведені норми права, можна дійти висновку, що у тих випадках, коли транспортний засіб не знаходився у статичному стані, рухався, а отже його володілець здійснював діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і в процесі цієї діяльності заподіяна шкода, як самому джерелу підвищеної небезпеки, так і іншій фізичній особі та її майну, яка також була учасником дорожнього руху, то в незалежності від ступеню вини фізичної особи, яка теж потерпіла внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підстав для покладення на неї відповідальності за шкоду, заподіяну при цьому джерелу підвищеної небезпеки, діючими нормами ЦК України, не передбачено. 
З матеріалів справи вбачається, що 2 травня 2018 року близько 17 годин 20 хвилин в місті Миколаєві в районі перехрестя вулиць Вінграновського та Гоголя відбулася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на велосипедиста) за участю водія автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та водія велосипеду неповнолітнього ОСОБА_4 , в результаті якої ОСОБА_3 та неповнолітній отримали тілесні ушкодження.
За висновками судово-медичних експертів №644 від 18 липня 2018 року та №816 від 31 серпня 2018 року у третьої особи ОСОБА_3 тілесні ушкодження не виявлені, у неповнолітнього водія велосипеду ОСОБА_4 мають місце декілька тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, без підтвердження на час проведення дослідження діагнозу «ушиб головного мозку 2 ст.».
У відповідності до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Chevrolet Aveo» та велосипед неповнолітнього отримали пошкодження.
Отже, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкода заподіяна автомобілю, як джерелу підвищеної небезпеки, так і фізичній особі – водію велосипеда, як у вигляді тілесних ушкоджень, так і у вигляді пошкодження майна. Сама подія відбулася при здійсненні третьою особою діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, тобто в процесі керування нею автомобілем, та за участю іншого учасника дорожнього руху, діяльність якого не є джерелом підвищеної небезпеки. 
Із постанови про закриття кримінального провадження, винесеної 31.08.2018 слідчим СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївської області вбачається, що підставою для закриття провадження є отримання неповнолітнім легких тілесних ушкоджень, що виключає наявність складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, в діях водія ОСОБА_3 .. Відсутність в діях третьої особи порушень ПДР України, та наявність винних дій у вчинені ДТП неповнолітнього велосипедиста, за матеріалами кримінального провадження не встановлено. 
В той же час, за цими же матеріалами вбачається невідповідність пояснень водія автомобіля ОСОБА_3 щодо обставин події та їх суперечність схемі ДТП та протоколу огляду місця події.
Так, за письмовими поясненнями ОСОБА_3 , вона до перехрестя рухалася на автомобілі зі швидкістю близько 35км/год та перед перехрестям сповільнила рух, щоб впевнитися у подальшій безпеці свого руху. Подивилася праворуч, не побачила інших учасників руху, та його продовжила, а коли передня частина її автомобіля вже знаходилася десь посередині перехрестя зліва побачила велосипедистів, в тому числі і сина відповідачки, який її не пропустив, та допустив зіткнення з автомобілем, незважаючи на прийняті нею міри до гальмування.
В той же час, за схемою та протоколом огляду місця події, а також висновком судової інженерно-транспортної експертизи №298 від 29.04.2018, слідує, що гальмівний шлях автомобіля позивача при швидкості 40 км/год складає 7,5м, а за схемою ДТП цей шлях склав від 5,6м до 5,5м, та розпочався на відстані від 0,8м від межі, яка завершує перехрестя, що свідчить передусім, що третя особа рухалася зі швидкістю, як вона зазначала в 35км/год, свій руху перед перехрестям не сповільнювала, та почала гальмувати по факту, після проїзду перехрестя та здійснення зіткнення з велосипедом неповнолітнього. Зазначаючи, що впевнилася у безпеці свого руху лише оглянув наявність інших учасників руху праворуч, третя особа підтвердила факт не виконання нею усіх приписів ПДР України, в тому числі і змісту пункту 2.3.
За таких обставин встановлення судом першої інстанції у дорожньо-транспортної пригоді, що відбулася 2.05.2018, виключної вини неповнолітнього велосипедиста не відповідає як обставинам справи, встановленим у суді апеляційної інстанції, так і доказам, що містяться у матеріалах цивільної справи та кримінального провадження.
Це стосується і посилання суду, як на підтвердження вини неповнолітнього, на матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 184 КУпАП, складеним відносно відповідачки за невиконання нею батьківських обов`язків. В цьому разі, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не враховано, що ці матеріали не можуть бути доказом у справі про порушення ПДР України, оскільки склад правопорушення, передбачений статтею 184 КУпАП є іншим, ніж статті 124 КУпАП; провадження у справі закрито без встановлення вини відповідачки; та вказані матеріали не містять доказів, які є належними та допустимими, з огляду на можливість їх застосування в якості презумпції для встановлення обставин механізму ДТП, причинно-наслідкового зв`язку, та конкретних приписів ПДР України, які могли бути підставою для визнання ступеню вини тієї чи іншої особи. 
Таким чином, правових підстав, визначених законом (статті 1179, 1187, 1193 ЦК України), для покладення на неповнолітнього велосипедиста, як учасника дорожнього руху, та його законного представника, відповідальності за заподіяну джерелу підвищеної небезпеки шкоди, немає, незалежно від наявності вини заподіювача або її обсягу.
Доказів, які свідчили б, що шкода автомобілю була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу неповнолітнього сина відповідачки, судом не встановлено.
Тому задовольняючи позов про стягнення майнової шкоди, суд, на думку колегії суддів, помилково керувався виключно статтями 22, 1166, 1179, 1192 ЦК України та безпідставно виходив із того, що позивачем доведено факт заподіяння неповнолітнім учасником дорожнього руху, велосипедистом, шкоди, належному йому джерелу підвищеної небезпеки, оскільки умислу в його діях не встановлено. 
Крім того, визначаючи сам розмір заподіяної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що автомобіль позивача був визнаний речовим доказом по кримінальному проваджені, і внаслідок цього знаходився на штрафному майданчику, незалежно від вини іншого учасника справи. 
Розмір відновлювального ремонту оцінено спеціалістом з врахуванням ПДВ (т.1 а.с.9), а витрати фактично сплачені без врахування ПДВ (т.2 а.с.78), та відрізняються від видів робіт та необхідності заміни запчастин, а в деяких випадків їх розмір є завищеним. 
Не враховано судом також висновки, викладені 23.12.2009 в ухвалі Верховного Суду України при розгляді справи №6-26835св09 за аналогічними обставинами, на які посилалася відповідачка у своєму відзиві, де судом зазначено, що законом встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. Сама по собі відсутність вини водія транспортного засобу у наїзді на велосипедиста не є підставою для відмови у стягненні з нього завданої в результаті наїзду матеріальної шкоди. На володільця транспортного засобу не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
З огляду на наведене та з урахуванням відсутності умислу неповнолітнього велосипедиста в заподіянні шкоди автомобілю позивача, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пп. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
З підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки слід стягнути судові витрати, понесені у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені адвокатом Білецьким О. П., задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 9 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, яка завдана неповнолітньою особою джерелу підвищеної небезпеки, - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1 057 грн 20 коп..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, до Верховного Суду протягом тридцяти днів з цього дня як дати складення повного судового рішення. 

Головуюча                                                 О. О. Ямкова
Судді                                                         О. В. Локтіонова                                                          С. Ю. Колосовський