ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" січня 2021 р.           Справа№ 910/7432/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Іоннікової І.А. 
          Михальської Ю.Б. 

Розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія                  А Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20 (суддя Паламар П.І., м. Київ)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Скантрейд-Україна» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія А Плюс» 
про стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 63 618,83 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

                                        ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Скантрейд-Україна» (далі - позивач/ТОВ «Скантрейд-Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія А Плюс» (далі - відповідач/ТОВ «Будівельна компанія А Плюс») про стягнення заборгованості у розмірі 63  618,83 грн, а саме: борг 58 516,60 грн (57 216,60+1  300,00), борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення 743,81 грн, 562,78 грн три проценти річних з простроченої суми, пені 3 795,64 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем на виконання умов укладеного з відповідачем Договору поставки товару № 738 від 27.11.2019, Додаткової угоди від 27.11.2019 до цього Договору ТОВ «Скантрейд-Україна» здійснило доставку та передало ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» товар вартістю 57 216,60 грн. Однак, всупереч умов Договору відповідач не оплатив одержаний товар та не відшкодував вартість наданих транспортних послуг по доставці цього товару. Крім того, позивачем підставі п. 6.2. зазначено Договору  було нараховано пеню, а також згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційні втрати.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2020  у справі             № 910/7432/20 позов ТОВ «Скантрейд-Україна» задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 58 516,60 грн боргу, 743,81 грн збитків в наслідок інфляції за час прострочення, 562,78 грн три проценти річних з простроченої суми, 37 95,64 грн пені, 2  102,00 грн витрат по оплаті судового збору.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції встановив факт поставки позивачем ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» товару за Договором поставки товару № 738 від 27.11.2019  на загальну суму 57 216,60 грн, а також надання транспортних послуг за зазначеним правочином в сумі 1  300,00 грн та факт несплати відповідачем отриманого товару та вартість наданих транспортних послуг по доставці цього товару і, відповідно, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Скантрейд-Україна» в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» (далі - скаржник), звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та судові витрати покласти на позивача.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельна компанія            А Плюс» вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст.  98, 99, 100, 102, 228, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вважає, що місцевим господарський суд не надав належної оцінки твердженням відповідача щодо: неналежності наданої позивачем ТТН №994 від 23.12.2019 як доказу через  відсутність підпису уповноваженої особи одержувача та печатки ТОВ «Будівельна компанія А Плюс», відсутності погодженої заявки на поставку товару, складання якої передбачено Договором поставки, а також неможливості застосування до даних правовідносин та підтвердження позиції позивача Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015, оскільки такі правила стосується створення управлінських документів  і роботи із службовими документами, та до жодного з яких не відноситься  видаткова накладна та акт наданих послуг. Також зазначає, що місцевим господарським судом було неправомірно відмовлено у поданому відповідачем клопотанні про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи для визначення належності підписів на видаткові накладній № 9542 від 23.12.2019 та акті наданих послуг №9543 від 23.12.2019.
Також відповідачем було заявлено клопотання про поновлення пропущених строків на оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
20.11.2020 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу,  у якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити б.ез задоволення, а  рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20 - без змін.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу указував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.   
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ «Будівельна компанія               А Плюс» у справі  №910/7432/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Разіної Т.І., суддів: Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020  задоволено клопотання ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20; відкрито апеляційне провадження у справі №910/7432/20; розгляд апеляційної скарги ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.
Розгляд судом апеляційним господарським судом  клопотань скаржника
Розглянувши клопотання    відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;                 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.                                                                                                                                                                                                                                                    
Відповідно до ч. 3 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України  при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
  Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.                                                                                                                                                                                                        
В обґрунтування клопотання про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи, відповідач  посилається на те, що під час проведення почеркознавчої експертизи буде вирішено питання визначення факту підписання Протасовим  О.М. видаткової накладної  №9542 від 23.12.2019 та акта наданих послуг №9543 від 23.12.2019.
Суд вважає, що питання, які відповідач має на меті поставити перед експертом не потребують спеціальних знань та вирішення яких віднесено до компетенції господарського суду.
Однак, відповідачем конкретно не обґрунтовано про неможливість встановлення судом фактичних обставин справи при розгляді даної справи за результатами оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності, доцільність проведення експертизи та не вказав, які саме спеціальні знання необхідні для визначення дійсного підпису на видаткові накладній № 9542 від 23.12.2019 та акті наданих послуг №9543 від 23.12.2019.
Отже, безпідставне призначення судової експертизи має наслідком збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до частини 1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.    
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається із матеріалів справи, 27.11.2019 між ТОВ «Скантрейд-Україна», як постачальником та  ТОВ «Будівельна компанія А Плюс», як покупцем було укладено Договір поставки № 738 (далі - Договір), відповідно п.1.1. якого в порядку та на умовах якого визначених цим Договором, постачальник приймати та оплачувати промислову продукцію, надалі «товар».
Відповідно до п. 1.2. Договору найменування, асортимент, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість визначається у видаткових накладних, які формуються на підставі погодженої між сторонами заявки, які їх після підписання сторонами мають юридичну силу специфікації в розумінні статті 266 Господарського кодексу України.
Поставка кожної партії товару здійснюється постачальником на підставі відповідної заявки покупця, яку останній зобов`язується направити на електронну адресу постачальник не пізніше ніж за 7 робочих днів до запланованої дати відвантаження товару на складі постачальника. У своїй заявці, покупець в обов`язковому порядку повинен зазначити найменування товару, асортимент, кількість необхідного товару, а також умови оплати покупцем вартості товару, умови поставки товару та строки його поставки. Зазначена заявка не є первинним бухгалтерським документом та не підлягає обов`язковому зберіганню (п. 1.3. Договору).
Пунктом 1.4. Договору визначено, що постачальник зобов`язаний розглянути направлену покупцем заявку та направити на електронну пошту покупця відповідь про можливість/неможливість  виконання замовлення вказаного у заявці та погодження непогодження умов щодо оплати покупцем вартості товару, умов та строків поставки товару. Підтвердженням прийняття до виконання заявки, являється складений постачальником та направлений покупцю рахунок-фактуру або будь-який інший документ, що засвідчує
За умовами п.п. 2.1., 2.2. Договору ціна за одиницю виміру товару та зальна вартість кожної партії товару визначається  в рахунках-фактурах  постачальника. Вартість упаковки включається у вартість товару. Загальна сума даного Договору визначається як сума вартості поставленого товару, відповідно до підписаних видаткових накладних за даним Договором,  протягом строку його дії.
В рахунку-фактурі на оплату товару постачальником зазначається, зокрема, найменування товару, асортимент, кількість, загальна вартість, та у раз письмової згоди сторін, витрати на транспортування товару (п. 2.3. Договору).
Відповідно до п. 3.2. Договору оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом 100% попередньої оплати вартості товару, якщо інший порядок оплати не узгоджений сторонами додатково у заявках, відповідно до умов п. 1.4. Договору. У випадку здійснення оплати на умовах відстрочки платежу, покупець проводить оплату за поставлений товар протягом 5 банківських днів з моменту отримання товару. За домовленістю сторін, можливий інший термін відстрочки оплати вартості партій товару (згідно заявки), про що зазначається у заявці.
Згідно п.п. 4.3., 4.4. Договору постачальник здійснює поставку товару на наступних умовах: EXW (відповідно до ІНКОТЕРМС-2010). Сторони погодили, що поставка товару може здійснюватися і на інших погоджених сторонами умовах відповідно до ІНКОТЕРМС-2010.
Прийом - передача товару проводиться уповноваженими представниками сторін. Товар вважається прийнятим по кількості-згідно даних товарно-супровідних документів (товарно - транспортна накладна, видаткова накладна), по якості - згідно документів, що засвідчують якість товару ( п. 5.1.Договору).
Відповідно до п. 6.2. Договору у випадку прострочення оплати за поставлену партію товару згідно  п. 3.2. Договору,  покупець за вимогою постачальника сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої в строк партії товару за кожен день прострочення. Сторони дійшли згоди, що нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 12 місяців від дня коли таке зобов`язання мало бути виконано. Сплата пені не звільняє покупця від виконання зобов`язань по оплаті. До вимог  про стягнення неустойки (пені) застосується позовна давність у 3 роки.
Строк дії договору відповідно до умов п. 9.1. Договору встановлений з моменту його підписання сторонами і до 31 грудня 2020 р., але у будь-якому випадку до повного виконання обов`язків по Договору.
Додатковою угодою від 27.11.2019 умови вищевказаного Договору були змінені.
Відповідно до умов п.п. 2.5, 3.2. Договору в редакції додаткової угоди від 27 листопада 2019 р. ціна на товар встановлюється згідно діючого прайс-листа постачальника та не змінюється в залежності від того на яких умовах було придбано товар: на умовах 100% попередньої оплати вартості товару чи на умовах відстрочки платежу.
Оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом 100% попередньої оплати вартості товару, якщо інший порядок оплати не узгоджений сторонами додатково у заявках, відповідно до умов п. 1.4. договору. У випадку здійснення оплати на умовах відстрочки платежу, покупець проводить оплату за поставлений товар після його фактичного отримання протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару. За домовленістю сторін можливий інший термін відстрочки оплати вартості партії товару (згідно заявки), про що зазначається у заявці. У разі якщо покупець здійснює оплату товару на умовах відстрочки платежу, загальний обсяг товару, придбаного на умовах відстрочки платежу не може перевищувати суму 500000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору ТОВ «Скантрейд-Україна» поставило, а ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» прийняло товар на загальну суму 57  216,60 грн, підтверджується видатковою накладною №9542 від 23.12.2019, актом надання послуг №9543 від 23.12.2019 та  товарно-транспортною накладною №994 від 23.12.2019 наявними у матеріалах справи.
Також позивачем було здійснено  доставку товару придбаного ним по видатковій накладній №9542 від 23.12.2019, яка була погоджена між сторонам, що актом надання послуг №9543 від 23.12.2019.
Несплата ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» вартості поставленого за договором товару, а також не відшкодування вартості наданих транспортних послуг по доставці цього товару стала підставою для звернення ТОВ «Скантрейд-Україна»  до суду з даним позовом про стягнення основного боргу, пені, 3% річних і інфляційних втрат.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 509 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України)зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.  
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так, між сторонами по справі виникли відносини з договору, що містить елементи різних договорів (змішаний договір), а саме, в частині оплатної передачі товару - договору поставки, врегульовані гл. 54 ЦК України, в частині надання транспортних послуг - договору перевезення, врегульовані гл. 64 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу (ст. 909 ЦК України).
Частиною 1 ст. 692 ЦК України   передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
У силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених  Господарським кодексом України.
Відповідно до ч. 1  ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України   передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України   боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вже зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов Договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 57  216,60 грн, підтверджується видатковою накладною №9542 від 23.12.2019, актом надання послуг №9543 від 23.12.2019 та товарно-транспортною накладною №994 від 23.12.2019 наявними у матеріалах справи.
Також позивачем було здійснено  доставку товару придбаного ним по видатковій накладній №9542 від 23.12.2019 на суму 1 300,00 грн, яка була погоджена між сторонам, що актом надання послуг №9543 від 23.12.2019.
Проте, відповідач не розрахувався, зокрема, у передбачений договором строк, за отриманий від позивача товар та послуги з доставки такого товару відповідачу, доказів оплати ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» не надало.
Враховуючи те, що сума боргу відповідачем, яка 58 516,60 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і останній на момент прийняття рішення не надав належні докази на підтвердження відсутності вказаної заборгованості перед позивачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми боргу.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем Договору, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 562,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 743,81 грн. 
З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних в розмірі 562,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 743,81 грн у визначених позивачем періодах, судом апеляційної інстанції встановлено, що заявлені ТОВ «Скантрейд-Україна» до стягнення з відповідача розмір інфляційних втрат та 3% річних відповідає вимогам чинного законодавства,  тому позовна вимога про стягнення з ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» штрафних санкцій (інфляційні втрати та 3% річних) є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 3  795,64 грн пені, нарахованої у період з 23.01.2020 по 21.05.2020.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Положеннями ч. 1 ст. 549 ЦК України визначено, що  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання ( ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ст. 230 ГК України)
Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Приписи ст.ст. 1, 3 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначають, що платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Так, п. 6.2. Договору визначено, що у випадку прострочення оплати за поставлену партію товару згідно  п. 3.2. Договору,  покупець за вимогою постачальника сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої в строк партії товару за кожен день прострочення.
Суд апеляційної інстанції перевіривши розрахунок пені за період з 11.02.2020 по 31.05.2020 вважає його вірним та таким, що відповідає вимогам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та умовам Договору.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені у розмірі 3  795,64 грн.
Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі
Суд апеляційної інстанції відхиляє як неспроможні доводи скаржника про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що товарно-транспортна накладна №994 від 23.12.2019 є належним доказом підтвердження отримання відповідачем товару, оскільки остання не містить усіх необхідних реквізитів, з огляду на таке.
Згідно із положеннями  Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовіденосин):
- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина 1 статті 9);
- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Неістотні    недоліки    в    документах,    що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції,    за    умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати    особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства,    від    імені    якого складено документ, зміст та обсяг господарської    операції    тощо (частина 2 статті 9);
- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1).
- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1).    
За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88  (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):
- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абзац 2 пункту 2.1);
- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац 1 пункту 2.1);
- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац 1 пункту 2.1);
- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. (абзац 1 пункту 2.5);
- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (пункт 2.15).
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів.
У разі ж дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.    
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у    справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.
Відповідно до  ст. 58-1 ГК України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.
Відповідно до п. 1, 5, 9, 10 розділу 3 Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених  наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N 1000/5  (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.
На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.
Відбиток печатки, що засвідчує підпис посадової особи, ставиться таким чином, щоб він охоплював останні кілька літер найменування посади особи, яка підписала документ, але не підпис посадової особи. У документах, створених на основі уніфікованих форм, печатка ставиться на окремо виділеному для цього місці з відміткою "М. П.".
Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.
Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі                      №915/878/16, від 21 серпня 2020 у справі № 927/833/18.
При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.
Отже, встановивши, що товарно-транспортною накладною №994 від 23.12.2019, видаткова накладна №9542 від 23.12.2019 містить печатку відповідача, якою засвідчено дату отримання вантажу та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах тощо і відповідачем не надано доказів наявності обставин того, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність, допустимість, достовірність даної накладної як доказу у даній справі.
Крім того, товарно-транспортна накладна №994 від 23.12.2019, згідно якої було здійснено поставку товару відповідачу, сухі будівельні суміші у кількості 861 одинця, містить дані про місце вивантаження товару, адресу відповідача, а також особу яка отримала такий товар - представник   Маликов Д.М. Доказів того, що зазначена особа не є представником відповідача на отримання такого товару не надано, а також відповідач не заперечував  отримання такою особою (Маликов Д.М.) зазначеного товару.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні статті 277 Господарського процесуального кодексу України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20, та, відповідно апеляційна скарга ТОВ «Будівельна компанія А Плюс» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3    ст. 287 ГПК України.
Розподіл судових витрат
Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8,11,74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія А Плюс» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/7432/20.
4. Справу №910/7432/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3  ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            Т.І. Разіна 

Судді                                                                                І.А. Іоннікова

                                                                                Ю.Б. Михальська