ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15052/16-ц	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/16/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Бершадська Г. В., Міщій О. Я., 
за участю секретаря -Іванюти О. 
та сторін:
представника ОСОБА_1 - адвоката 
Сердюк О.О.,
представника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради -Михайлюк Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15052/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовом заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради до ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю "Роял Контракт", ОСОБА_3 про витребування нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652406,00,-
ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2016 року заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі-ФОП ОСОБА_2 ), товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Контракт» ( надалі-ТзОВ «Роял Контракт») ОСОБА_3 про витребування нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652406,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Тернопільської міської ради шостого скликання №6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем в тому числі приміщення орендоване підриємцем ОСОБА_3 . На підставі даного рішення між управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3 29 квітня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 195,2 м.кв. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року було зупинено дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень Комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради», на підставі якого ОСОБА_3 набув право оренди на спірне приміщення, тому на момент укладення договору купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року у покупця були відсутні правові підстави для викупу нежитлового приміщення, як орендаря вказаного приміщення. Крім цього, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2013 року у справі №1915/19434/2012 року та ухвалено нову постанову, якою визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради у прийнятті заяви та документів ФОП ОСОБА_3 на право оренди комунального майна нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень Комунального підприємства «Палац Кіно» в частині надання ОСОБА_3 в оренду нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради; визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем ОСОБА_3 нежитлового приміщення. Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року, задоволено позов прокурора м. Тернополя, визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, укладений між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3 , застосовано відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ФОП ОСОБА_3 повернути вищевказане нежитлове приміщення територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради та шляхом зобов`язання Тернопільської міської ради повернути кошти сплачені ФОП ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з урахуванням ПДВ у сумі 970284 грн. Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року вказані судові рішення залишено без змін. На виконання рішення суду від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/З господарським судом Тернопільської області видано накази про примусове виконання рішення, які скеровано для виконання в органи державної виконавчої служби. 31 жовтня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки 15 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1853 ОСОБА_3 відчужив спірне нежитлове приміщення ОСОБА_5 , який зареєстрував за собою право власності на дане майно. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 листопада 2016 року № 72654504 ФОП ОСОБА_3 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 30 серпня 2016 року передав нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м. у користування ТзОВ «Роял Контракт» (строк дії договору до 25 листопада 2018). Крім цього, 31 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1044, на підставі якого відповідач зареєструвала за собою право власності на спірне майно. Зважаючи на те, що рішення Тернопільської міської ради про передачу в оренду ОСОБА_3 нежитлового приміщення площею 195,2 кв.м. та включення даного приміщення у перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації скасовані у судовому порядку, вказане майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Тернополя поза її волею, позивач вважає, що подальше відчуження спірного майна на користь відповідача є незаконним, а тому його витребування з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади є законним. Із врахуванням наведеного позивач просить позов задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року позовні вимоги заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради-задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м. 
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь прокуратури Тернопільської області 9786(дев`ять тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 09 коп. сплаченого судового збору. 
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить його скасувати та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову .
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права. Вказує на те, що відповідно до положень Конституції України, норм ЦПК України, вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про прокуратуру», роз`яснень, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-1/99 від 08 квітня 1999 року органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо представництва у суді органів місцевого самоврядування. Відповідно до чинного законодавства тільки місцева рада, як орган місцевого самоврядування може приймати рішення щодо передачі іншим органам у тому числі прокуратурі, повноважень щодо управління майном, включаючи подання позовів про витребування такого майна із чужого незаконного володіння. Без відповідного делегування повноважень з боку місцевої ради органам прокуратури, останні не мають повноважень на пред`явлення від імені територіальної громади в особі місцевої ради позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Тернопільською міською радою до суду було подано заяву про відмову від позову, проте суд залишив її поза увагою. 
Крім того, вказує на те, що з 29 квітня 2013 року по 6 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_3 належним чином здійснював приватну власність спірних приміщень та як законний власник розпочав реконструкцію власного майна, провів реконструкцію нежитлового приміщення під тренажерний зал, чим створив нову річ, наділену іншими родовими ознаками та з іншим цільовим призначенням іншою вартістю, що підтверджено висновком експертизи від 29 серпня 2019 року, а тому не може бути витребуване .Однак суд першої інстанції не взяв до увагивисновок експертизи та прийшов до помилковаго висновку про задоволення позовних вимог.
Крім того судом першої інстанції не враховано, що витребування спірного нежитлового приміщення у ОСОБА_6 , яка є добросовісним набувачем, приведе до порушення ст.1 Протоколу Конвенції, оскільки в даному випадку на на неї буде покладено надмірний тягар.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника місцевої прокуратури вказує на те, що наведені у апеляційній скарзі доводи є не обгрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року є законним та скасуванню не підлягає.
Зазначає, що посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що органи прокуратури не мають повноважень на пред`явлення від імені територіальної громади позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння є необгрунтованими. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також в разі відсутності такого органу. Враховуючи те, що Тернопільською міською радою не вживались належні заходи щодо захисту порушених прав та самостійно не ініціювалось питання про витребування спірного нежитлового приміщення у судовому порядку, у прокурора виникло передбачене законом право на звернення до суду з даним позовом .Метою звернення прокурора до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, що існувало до порушення права комунальної власності, захист вказаного права шляхом повернення у комунальну власність об`єкту, який був реалізований із порушенням чинного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.57 ЦПК України відмова органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах від поданого прокурором позову в інтересах держави не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті. 
Враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення визнано судом недійсним, в даному випадку воля власника майна щодо відчуження даного об`єкту нерухомості у встановленому порядку не виражена жодним чинним та законним актом, що дає підстави для витребування цього майна на підстав ст.388 ЦК України.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Сердюк О.О. підтримала апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.
Педставник місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. 
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу які не з`явились в судове засідання.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Даним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» від 21 листопада 2012 року ФОП ОСОБА_3 надано в оренду нежитлові приміщення згідно з додатком (п.1 рішення).
Пунктом 1 додатку до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року визначено, що ОСОБА_3 надано в оренду приміщення загальною площею 195.2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На виконання зазначеного рішення 21 листопада 2012 між КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради, як уповноваженим органом по укладенню договорів оренди (орендодавцем) та ФОП ОСОБА_3 (орендарем) був укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № НОМЕР_1 , згідно якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно (нежитлові приміщення) комунальної власності, площею 195,2 кв.м., що розташоване на першому поверсі приміщення за адресою АДРЕСА_1 та знаходиться на балансі КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у справі №9104/183587/12 зупинено дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та заборонено КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради вчиняти дії щодо укладення договору оренди майна нежитлового приміщення комунальної власності загальною площею 195,2 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
22 березня 2013 року на засіданні тридцятої сесії шостого скликання Тернопільської міської ради ухвалено рішення №6/30/14 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем. 
Як вбачається із додатку до вказаного рішення до зазначеного переліку об`єктів під номером чотири включено орендоване ФОП ОСОБА_3 приміщення загальною площею 195,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
29 квітня 2013 року між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради (продавець) та ФОП ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №356, згідно якого продавець зобов`язався передати у власність покупця нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю (об`єкт приватизації) та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 частини будівлі, а саме: приміщення 1-го поверху: 19 коридор пл. 2,2 кв.м., 20 приміщення пл. 14,6 кв.м., 21 приміщення пл. 3,7 кв.м., 22 приміщення пл. 22,9 кв.м., 23 приміщення пл. 36,9 кв.м., 24 приміщення пл. 4,0 кв.м., 25 коридор пл. 2,4 кв.м., 26 приміщення пл. 70 кв.м., 30 санвузол пл. 3,4 кв.м., 31 приміщення пл. пл.. 6,7 кв.м., 32 коридор пл.. 2,7 кв.м., 33 приміщення пл. 10,7 кв.м., 37 приміщення пл.14,2 кв.м., а покупець - прийняти вказаний об`єкт приватизації, сплатити його вартість, визначену в договорі та зареєструвати право власності на об`єкт приватизації згідно чинного законодавства.
На підставі рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2068708 від 29 квітня 2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 1-19-коридор площею 2,2 кв.м., 1-20-приміщення пл.14,6 кв.м., 1-21-приміщення пл. 3,7 кв.м., 1-22-приміщення пл. 22,9 кв.м., 1-23-приміщення пл. 36,9 кв.м., 1-24-приміщення пл.. 4,0 кв.м., 1-25-коридор пл.2,4 кв.м., 1-26-приміщення пл.70,8 кв.м., 1-30-санвузол пл.3,4 кв.м., 1-31-приміщення пл. 6,7 кв.м., 1-32-коридор пл. 2,7 кв.м., 1-33-приміщення пл.10,7 кв.м., 1-37-приміщення пл.14,2 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 49908353 від 15 грудня 2015 року.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №876/8133/13 скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2013 року у справі 1915/19434/2012 та прийнято нову постанову, якою визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради у прийнятті заяви та документів від ФОП ОСОБА_7 на право оренди майна нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м.; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» в частині надання ФОП ОСОБА_3 в оренду нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м.; - визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради № 6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем ФОП ОСОБА_3 нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м. (п.4 додатку до рішення).
З матеріалів справи вбачається, що у період з 06 по 28 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_3 проведено реконструкцію належного йому нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 під тренажерний зал та офісні приміщення.
31 березня 2015 року КП «Місто» на замовлення ОСОБА_3 виготовлено робочий проект з реконструкції нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 під тренажерний зал та офісні приміщення.
06 квітня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області за № ТП 082150960198 зареєстровано подану ОСОБА_3 . Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції власних нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 під тренажерний зал та офісні приміщення.
08 квітня 2015 року ПП « ОСОБА_8 » виготовлено технічний паспорт на громадський будинок -тренажерний зал з офісними приміщеннями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192, 0 кв.м. та складається з наступних приміщень: 1-19 тамбур пл. 2,2 кв.м.; 1-20 хол пл. 6,4 кв.м.; 1-21 коридор пл. 7,6 кв.м; 1-22 техприміщення пл.. 4,0 кв.м.; 1-23 серверна пл. 3,6 кв.м.; 1-24 офіс пл. 10,9 кв.м.; 1-25 офіс пл. 9,0 кв.м.; 1-26 відпочинкова кімната пл. 29,7 кв.м.; 1-27 побутова пл. 4,0 кв.м.; 1-28 коридор пл. 5,0 кв.м.; 1-29 роздягальня пл. 9,7 кв.м.; 1-30 душова пл. 9,9 кв.м.; 1-31 техприміщення пл. 4,1 кв.м.; 1-32 тренажерний зал пл. 70,7 кв.м.; 1-33 санвузол пл.2,4 кв.м.; 1-34 санвузол пл. 3,4 кв.м.; 1-35 коридор пл. 3,0 кв.м.; 1-36 кабінет пл.6,4 кв.м. 
06 травня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області за № ТП1421512604 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, якою визнано закінчений будівництвом об`єкт «Реконструкція власних нежитлових приміщень під тренажерний зал та офісні приміщення за адресою АДРЕСА_1 » загальною площею 192,0 кв.м., з яких площа спортивного залу-70,7 кв.м., площа офісних приміщень -19,9 кв.м., площа допоміжних приміщень-101,4 кв.м. готовим до експлуатації. Кошторисна вартість будівництва становить 652, 9 тис. грн.
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/3, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн., укладений між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3 29 квітня 2013 року та застосовано відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ФОП ОСОБА_3 повернути нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн. територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради та шляхом зобов`язання Тернопільської міської ради повернути кошти сплачені ФОП ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв., з урахуванням ПДВ у сумі 970 284 гривень.
Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року залишено без змін.
Судами встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв., вартістю 970 284 грн. від 29 квітня 2013 року укладений з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», якою передбачено викуп об`єктів приватизації шляхом аукціону або конкурсу.
08 липня 2016 року господарським судом Тернопільської області на виконання рішення суду від 09 червня 2015 року в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_3 повернути нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн. територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради, 08 липня 2016 року був виданий судовий наказ №921/384/15-г/3, який звернуто до примусового виконання.
Постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 31 жовтня 2016 року зазначений судовий наказ повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника зареєстрованого нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .
Як встановлено судом, 15 грудня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром № 1853 відчужив належне йому нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 м.кв., що становить 18/100 часток будівлі ОСОБА_2 .
Рішенням приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:27121440 від 15 грудня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 1-19-коридор площею 2,2 кв.м., 1-20-приміщення пл.14,6 кв.м., 1-21-приміщення пл.3,7 кв.м., 1-22-приміщення пл.22,9 кв.м., 1-23-приміщення пл.36,9 кв.м., 1-24-приміщення пл. 4,0 кв.м., 1-25-коридор пл.2,4 кв.м., 1-26-приміщення пл.70,8 кв.м., 1-30-санвузол пл.3,4 кв.м., 1-31-приміщення пл.6,7 кв.м., 1-32-коридор пл.2,7 кв.м., 1-33-приміщення пл.10,7 кв.м., 1-37-приміщення пл.14,2 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 49936559 від 15 грудня 2015 року.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №72654504 від 09 листопада 2016 року, 25 грудня 2015 року між ФОП ОСОБА_2 та ТзОВ «Роял Контракт» був укладений договір оренди №1908 нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 195,2 кв.м. на строк до 25 листопада 2018 року. 
У відповідності до договору купівлі-продажу 18/100 часток будівлі від 31 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1044 ОСОБА_2 продав належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 192,0 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та складається з наступних приміщень: 1-19 тамбур пл. 2,2 кв.м., 1-20 хол пл. 6,4 кв.м, 1-21 коридор пл.7,6 кв.м, 1-22 техприміщення пл. 4,0 кв.м., 1-23 серверна пл.3,6 кв.м., 1-24 офіс пл.10,9 кв.м. 1-25 офіс пл.9,0 кв.м.; 1-26 відпочинкова кімната пл. 29,7 кв.м., 1-27 побутова пл.4,0 кв.м., 1-28 коридор пл. 5,0 кв.м., 1-29 роздягальня пл. 9,7 кв.м., 1-30 душова пл.9,9 кв.м., 1-31 техприміщення пл. 4,1 кв.м, 1-32 тренажерний зал пл.70,7 кв.м., 1-33 санвузол пл.2,4 кв.м., 1-34 санвузол пл. 3,4 кв.м., 1-35 коридор пл. 3,0 кв.м., 1-36 кабінет пл.6,4 кв.м. відповідачу ОСОБА_1 за ціною 652406 грн. 
Рішенням приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:31237077 від 05 вересня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної власності 18/100 часток нежитлового приміщення площею 195,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того ,що Тернопільська міська рада здійснила відчуження комунального майна з порушенням установленого законом порядку і право власності на спірне нежитлове приміщення було набуте ОСОБА_3 на підставі рішень Тернопільської міської ради, які в подальшому були скасовані у судовому порядку і волевиявлення законного володільця комунального майна -територіальної громади м. Тернополя на відчуження спірного майна було відсутнє, а тому право власності на спірне нежитлове приміщення у наступних набувачів за договорами купівлі-продажу не виникло, оскільки на момент продажу спірного майна його ОСОБА_3 таким правом не володів, а тому спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню від відповідачки ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України на користь Тернопільської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Тернополя.
З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.
Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.
Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).
Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №876/8133/13 скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2013 року у справі 1915/19434/2012 та прийнято нову постанову, якою визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради у прийнятті заяви та документів від ФОП ОСОБА_7 на право оренди майна нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м.; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» в частині надання ФОП ОСОБА_3 в оренду нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м.; - визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради № 6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем ФОП ОСОБА_3 нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 площею 195,2 кв.м. (п.4 додатку до рішення).
Зазначеним судовим рішенням зокрема встановлено, що рішення Тернопільської міської ради № 6/30/14 від 22 березня 2013 року було прийнято під час дії ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у справі № 9104/183587/12, якою було зупинено дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та заборонено КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради вчиняти дії щодо укладення договору оренди майна нежитлового приміщення комунальної власності загальною площею 195,2 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
Договір купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року, на підставі якого ФОП ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення, рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/3, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року був визнаний недійсним з моменту його укладення із застосуванням двосторонньої реституції. 
Договір купівлі-продажу, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 набув право власності на вказане нежитлове приміщення, був укладений 15 грудня 2015 року, тобто після набрання законної сили рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №921/384/15-г/3 та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного приміщення, укладеного між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3 з 29 квітня 2013 року
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на підставі положень статті 388 ЦК України , а тому доводи апеляційної скарги, що спірне майно не може бути витребувано від добросовісного набувача ОСОБА_6 є необґрунтованими.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.
У абзаці 2 пункту 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доводи апеляційної скарги ,що спірне приміщення не підлягає витребуванню, оскільки ФОП ОСОБА_3 здійснив реконструкцію спірного приміщення під тренажерний зал, чим створив нову річ наділену іншими родовими ознаками та з іншим цільовим призначенням іншою вартістю що підтверджуено висновком експертизи від 29 серпня 2019 року, суддів не приймає до уваги як необгрунтовані.
Згідно ст 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
У відповідності до статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена лише їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей та індивідуалізують. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Тобто, об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України.
Питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. Якщо майно змінило своє початкове господарське призначення, то слід визнати, що підстав для задоволення віндикаційного позову немає. У такому випадку настають наслідки, аналогічні до загибелі майна, тобто власник має право лише на відшкодування збитків. Якщо ж майно зберегло своє господарське призначення, то питання про проведені поліпшення вирішується за правилами, передбаченими ст. 390 ЦК України.
У відповідності до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість.
Згідно висновку експерта №7246/7247/7250/7251/18-21 від 29 серпня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи встановлено, що об`єкт нерухомого майна-нежилове приміщення площею 195,2 кв.м. та вартістю 652406,00 грн. за адресою АДРЕСА_1 не існує. 
Обсяг і вартість виконаних будівельних робіт, пов`язаних з реконструкцією нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 195, 2 кв.м. могла становити 718263,00 грн. 
Нежитлове приміщення, площею 195,2 кв.м., до його реконструкції використовувалось в якості нежитлового приміщення, а після реконструкції вказане нежитлове приміщення, загальною площею 192,0 кв.м. використовується в якості тренажерного залу з офісними приміщеннями.
Характеристики нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 кв.м. до реконструкції, не відповідають характеристикам нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192,0 кв.м. після реконструкції.
Технічна можливість повернення нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195.2 кв.м. відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва в попередній стан існує. Проведення робіт по поверненню досліджуваної будівлі у попередній стан буде потребувати значних фінансових затрат та може призвести до погіршення її технічного стану, облаштування і благоустрою.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При дослідженні експертизи судом першої інстанції встановлено ,що спірне приміщення є існуючим об`єктом нерухомості зі зміненими внутрішніми параметрами внаслідок проведеної реконструкції , яке використовується на даний час в якості тренажерного залу з офісними приміщеннями, загальною площею 192,0 кв.м. В ході реконструкції даного приміщення було виконано тільки внутрішнє перепланування, замінено дахове перекриття, встановлено металопластикові вікна та двері, замість дерев`яних, проведено зовнішні оздоблювальні роботи та внутрішні, встановлено опалення, що підтверджується відомістю обсягів робіт нежитлового приміщення за адресою по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.145) .
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази та експертизу №7246/7247/7250/7251/18-21 від 29 серпня 2019 року прийшов до висновку, що реконструкція спірного приміщення не призвела до зміни несучих стін та конструктивних елементів приміщення, його функціонального та господарського призначення, а тому спірне нежитлове приміщення є існуючим об`єктом нерухомості зі зміненими внутрішніми параметрами, тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна є індивідуально визначеним, та підлягає витребуванню в користь його законного володільця-територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради.
Доводи апеляційної скарги, що прокурор не мав законних повноважень на подання позову і представництво в суді інтересів Тернопільської міської ради колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
У відповідності до вимог п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України( в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина або держави й може здійснювати представництво на будь-якій стадії процессу.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Так, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді, у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
При цьому, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається; «здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною; «неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2016 року Тернопільська місцева прокуратура за підписом в.о. керівника Тернопільської місцевої прокуратури П.Талаша направила на адресу Тернопільської міської ради листа №78-6229 вих.16 в якому інформувала даний орган місцевого самоврядування про те, що оскільки Тернопільською міською радою самостійно не ініціювалося питання про витребування нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652406 грн. Тернопільською місцевою прокуратурою відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», з метою захисту інтересів держави в особі Тернопільської міської ради будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подачі позовної заяви до відповідача ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимого на предмет спору на стороні відповідача ФОП ОСОБА_2 та ТзОВ «Роял Контракт» про витребування даного нежитлового приміщення. 
Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там,де це дійсно потрібно. 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі №569/4123/16-а.
Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.
При цьому, інтереси держави, у тому числі охоплюють також інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона здоров`я, благоустрій населених пунктів, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Зазначений підхід відповідає положенням ст.ст.5,7 Конституції України, відповідно до яких носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ; народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування; в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Відповідно до частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Таким чином правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Тернопільська міська рада. 
Територіальна громада, як власник комунального майна, делегує відповідному органу місцевого самоврядування повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 року у справі №903/129/18 вказала, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутись до суду з позовом про повернення майна у комунальну власність, вже сам факт незвернення органу місцевого самоврядування із позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Тернопільська міська рада як розпорядник майна територіальної громади містаТернополя.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що нежитлове приміщення загальною площею 195, 2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 незаконно, без волевиявлення власника-територіальної громади, вибуло із комунальної власності міста, що позбавляє Тернопільську міську раду можливості ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись даним майном, чим завдається шкода державі. 
Оскільки Тернопільською міською радою, з моменту встановлення у судовому порядку факту незаконного вибуття спірного нежитлового приміщення з комунальної власності, не вжито жодних заходів щодо повернення даного майна у власність територіальної громади, що свідчить про бездіяльність Тернопільської міської ради, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність у Тернопільської місцевої прокуратури достатніх підстав для пред`явлення даного позову в інтересах держави.
Доводи апеляційної скарги, що задоволення позовних вимог про витребування спірного нежитлового приміщення у ОСОБА_6 , яка є добросовісним набувачем, приведе до порушення ст.1 Протоколу Конвенції, оскільки в даному випадку на відповідачку буде покладено надмірний тягар колегія суддів не приймає до уваги, як необргунтовані. 
У відповідності до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи те, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Тернополя поза її волею, що встановлено відповідними судовими рішеннями, а його повернення у комунальну власність шляхом застосування двосторонньої реституції виявилось неможливо здійснити у зв`язку із подальшим відчуженням даного майна на користь ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню, а тому не вбачається невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Судом першої інстанції встановлено, що в результаті прийняття Тернопільською міською радою рішення про передачу в приватну власність спірного нежитлового приміщення, яке перебувало у комунальній власності, що були в подальшому скасовані у судовому порядку, як неправомірні, територіальна громада м. Тернополя була позбавлена правомочностей власника даного майна.
Правовідносини, пов`язані з вибуттям майна із комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого дане майно вибуло з комунальної власності, встановлена попередніми судовими рішеннями, такому суспільному інтересу не відповідає, оскільки прийняття рішення про передачу у приватну власність окремому суб`єкту господарювання об`єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом комунальної власності.
«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність нерухомого майна, що незаконно вибуло з такої власності.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об`єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, " Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 6 листопада 2008 року).
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач набула право власності на спірне майно у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на спірне нежитлове приміщення стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування низки рішень, починаючи з рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» від 21 листопада 2012 року ФОП ОСОБА_3 , та наступного укладення договорів купівлі-продажу. Однак, зважаючи на те, що вищезазначені рішення органу місцевого самоврядування були визнані неправомірними і скасовані постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року та рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у ОСОБА_3 не виникло права власності на спірне майно, а відтак у нього були відсутні відповідні повноваження власника на подальше відчуження даного майна відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_2 , що в свою чергу свідчить про неправомірність набуття права власності на спірне майно відповідачем ОСОБА_9 .. А тому суд вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом витребування у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 192,0 кв.м. 
Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-
постановила :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 лютого 2021 року.

Головуючий 
Судді