Справа № 127/1752/20
Провадження № 22-ц/801/638/2021
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року	Справа № 127/1752/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/1752/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою адвоката Федчук Тетяни Мирославівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року, повний текст якого складено 31 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Волошина С.В.,
встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23 квітня 2007 року задоволено його позов до військової частини НОМЕР_1 . Визнано дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті йому грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року в сумі 32 054,06 гривень. 
Указував, що судове рішення набуло законної сили, однак не виконано через відсутність бюджетного фінансування на ці видатки. За наведений період від знецінення коштів, внаслідок інфляційних процесів він втратив 119 305,21 гривень.
З урахуванням положень ст. 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми, що становить 12 266,42 гривень. Тривале невиконання судового рішення командуванням військової частини НОМЕР_1 позбавило його засобів до існування, яким є продовольче забезпечення, йому завдано душевних страждань, підірвано його віру до державних інституцій, порушено право до приватного життя, а тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь 119 305,21 гривень інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, що становить 12 266,42 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не може бути належним відповідачем у цій справі оскільки відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем, як особою, що виконує судове рішення та відсутнє цивільно-правовове правопорушення зі сторони відповідача, що мало б складатися з протиправної поведінки, що спричинило збитки, вини особи, яка заподіює шкоду та причинно-наслідкового зв`язку між двома елементами.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  задоволено частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
15 лютого 2021 року дана цивільна справа надійшла до Вінницького апеляційного суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 23 березня 2021 року.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Федчук Т. М. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано сам факт порушення прав позивача на належну йому грошову компенсацію визначену постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 23 квітня 2007 року. 
Ця обставина доказуванню в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає, оскільки вона встановлена судовим рішенням, а саме встановлено обставини щодо протиправності (незаконності) дій військової частини НОМЕР_1 про відмову у виплаті позивачу грошової компенсації продовольчого пайка є вже встановленими щодо тих же сторін і рішення суду набуло законної сили.
А тому, з урахуванням положень статті 625 ЦПК України, з відповідача підлягають також стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. 
Крім цього указала, що тривале невиконання судового рішення командуванням військової частини НОМЕР_1 позбавило його засобів до існування, яким є продовольче забезпечення, йому завдано душевних страждань, підірвано його віру до державних інституцій, порушено право позивача до приватного життя, і це спричинило йому моральну шкоду.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених в ній мотивів.
Представник відповідача в судовому засіданні, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Суд, апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що Постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23 квітня              2007 року у справі № 2-а-3168/2007 задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за грошове забезпечення; визнано дії командування військової частини НОМЕР_1 по відмові у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року у розмірі 32 054,06 грн.
Вказані грошові кошти ОСОБА_1 виплачені не були.
Позивач, звертаючись до суду, зазначив, що за даний період від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів він втратив 119 305, 21 грн. Розрахунок розміру інфляційних втрат позивач здійснив відповідно до статті 625 ЦК України та статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», використовуючи рекомендації Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року та індекси інфляції, відображені в газеті «Урядовий кур`єр», за період з квітня 2007 року по січень 2020 року. Позивач також здійснив нарахування 3% річних за період з 23 квітня 2007 року до 23 січня 2020 року, що становлять 12 266,42 грн.
За результатами розгляду справи судом першої інстанції встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як особою, що виконує судове рішення та відсутність цивільно-правового правопорушення зі сторони відповідача, що мало б складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами, що належать позивачеві), що спричинило збитки, вини особи, яка заподіює шкоду, та причинно-наслідкового зв`язку між двома елементами.
З урахуванням статті 625 ЦК України та межі її застосування, суд дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності саме відповідача по справі – військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу суми грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок згідно постанови Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 року у справі №2-а-3168/2007  за весь час прострочення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а також відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити виплату останніх.
З урахуванням наведеного позовна вимога в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат до задоволення не підлягає.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив не встановив обов`язкових елементів цивільного правопорушення для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди на користь позивача. 
Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можливо.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.
Відповідно до частини першої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.
У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.
Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу грошової компенсації продовольчого пайка.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати грошової компенсації продовольчого пайка, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18.
Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки право позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції наведеного не врахували, неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення відповідачем свого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Крім того, суд першої інстанції помилково виходили із того, що до спірних правовідносин, які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), оскільки відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі          № 686/21962/15-ц, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.
 
З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. 
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) – показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.
З аналізу наведених правових норм суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
У даному випадку, апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду 23 січня 2020 року, а тому позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за період з січня 2017 року по січень 2020 року в розмірі 9565,10 гривень - інфляційних витрат та 2885,00 гривень – 3 відсотків річних.
Також суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не врахував, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
У п. 5 постанови № 4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначення розміру заподіяної моральної шкоди колегія апеляційного суду враховує, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення, порушено право позивача на достатній життєвий рівень, виходячи з цього вважає, що сума моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню становить 1000 гривень. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставо для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
З огляду на викладене апеляційна скарга адвоката Федчук Тетяни Мирославівни підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Федчук Тетяни Мирославівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 9565,10 гривень - інфляційних витрат, 2885,00 гривень – 3 відсотків річних, та 1000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська
Ю.Б. Войтко