УХВАЛА

02 лютого 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/3474/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенець В. І.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:
позивача - Жегуліна Ю.М.,
відповідача 1 - не з`явився,
відповідача 2 - Падалки К.В.,
третьої особи 1 (скаржника) - Грабовського О.О.,
третьої особи 2- не з`явився,
третьої особи 3 - не з`явився,
третьої особи 4 - не з`явився,
третьої особи 5 - не з`явився,
третьої особи 6 - не з`явився,
третьої особи 7 - не з`явився,
третьої особи 8 - не з`явився,
третьої особи 9 - не з`явився,
третьої особи 10 - не з`явився,
третьої особи 11 - не з`явився,
третьої особи 12 - не з`явився,
третьої особи 13 - не з`явився,
третьої особи 14 - не з`явився,
третьої особи 15 - не з`явився,
третьої особи 16 - не з`явився,
третьої особи 17 - не з`явився,
третьої особи 18 - не з`явився,
третьої особи 19 - не з`явився,
третьої особи 20 - не з`явився,
третьої особи 21 - не з`явився,
третьої особи 22 - не з`явився,
третьої особи 23 - не з`явився,
третьої особи 24 - не з`явився,
третьої особи 25 - не з`явився,
третьої особи 26 - не з`явився,
третьої особи на стороні відповідача 1 - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 

на рішення Господарського суду Київської області
у складі судді Подоляка Ю. В.
від 22.10.2019
та на постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Майданевич А. Г., Гаврилюк О. М., Сулім В. В. 
від 19.10.2020

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:  ОСОБА_3 , Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Чигиринська аграрна компанія", Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія екоресурс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Домосвіт Трейд", Приватне підприємство "Вудпак", Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровал", Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська агропромислова компанія", Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМП-ОЛ", Товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрний Фонд", Товариство з обмеженою відповідальністю "Рапан Сервіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аріст Ком Вейс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Інвест", Фізична особа-підприємець Маслик Ірина Андріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання Слов`янський завод високовольтних ізоляторів", Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна енергетична компанія", Товариство з обмеженою відповідальністю "Бориспільбуд", ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерконтиненталь-Україна", Товариство з обмеженою відповідальністю "Вантаж Бі.Ем.Джі", Товариство з обмеженою відповідальністю "Квінтайр", Приватне підприємство "Промінь Озерне", Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг", Публічне акціонерне товариство "Дніпропетровський трубний завод", Товариство з обмеженою відповідальністю "Кратос-Агро", ОСОБА_6 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"
про визнання недійсним договору,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до      Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги № заг від 09.07.2015. 
Позовні вимоги обґрунтовані, тим що: оскаржуваний договір відповідно до частини 3 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемним, оскільки вчинений керівництвом банку після запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; укладення оскаржуваного договору, який за твердженням позивача за своєю правовою природою є договором факторингу, відбулось з порушенням сторонами договору їх господарської компетенції та за відсутності відповідних повноважень на укладення даного договору; рішення наглядової ради про погодження укладення оскаржуваного договору прийнято з порушенням порядку проведення засідання  наглядової ради та в умовах конфлікту інтересів; Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" не мало повноважень на укладення оскаржуваного договору факторингу, оскільки не є фінансовою установою.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанов суду апеляційної інстанції
Рішенням Господарського суду Київської області від 22.10.2019 у справі                                      № 911/3474/17 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, у зв`язку з тим, що нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 у справі № 911/3474/17 залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- ринкова вартість права вимоги за 41 кредитом юридичних осіб, 11 кредитами фізичних осіб та кредитним договором № КЛ-4649/1-840 від 26.12.2014 складає суму у розмірі 423 949 435,00 грн, а не 249 827 030,78 грн як зазначено у договорі від 09.07.2015 № заг. Отже, приведені обставини свідчать про те, що ціна відступлення прав вимоги з урахуванням змін до договору складала 249 827 030,78 грн, в той же час як перший відповідач здійснив відчуження банківських активів на загальну суму у розмірі 769 654 346,11 грн. Таким чином, ринкова вартість майнових прав станом на 09.07.2015 становила суму у розмірі 423 949 435,00 грн, натомість ціна відступлення прав вимоги визначена в розмірі 249 827 030,78 грн, що на 173 677 404,22 грн менша, і відрізняється від ринкової вартості на 40,96%. З огляду на описані обставини та положення законодавства про оцінку майна, слідує, що право вимоги відчужено першим відповідачем на користь другого відповідача за ціною нижчою, як від розміру відступленої заборгованості, так і від ринкової вартості майнових прав, що перевищує 20% та підпадає під підстави недійсності правочинів, визначені пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";
- укладений між відповідачами договір від 09.07.2015 № заг є недійсним в силу закону, тобто нікчемним правочином;
- визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. Крім того, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою особи, яка не є його стороною, також не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав такої особи, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону;
- Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс", а не в особі Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" тому, посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" на правову позицію викладену, зокрема, у постанові Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 916/2024/17, є безпідставним;
- щодо вказівок, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 911/3474/17, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначила, що у зв`язку із визнанням договору відступлення прав вимоги № заг від 09.07.2015 нікчемним на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", підстави для дослідження недійсності вказаного правочину відсутні.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 у справі № 911/3474/17 залишено без змін. Поновлено дію рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у справі № 911/3474/17.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- постанова Прокуратури міста Києва від 01.08.2019 про закриття кримінального провадження №12013110000000134 не може бути належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки предметом позову в справі №911/3474/17 є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №заг від 09.07.2015 за 53 кредитними договорами. В той час, як Прокуратурою міста Києва проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110000000134 від 31.01.2013, за фактом протиправної діяльності з боку службових осіб Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк», які протягом 2015 року зловживаючи своїм службовим становищем, діючи всупереч інтересам Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, шляхом проведення банківських операцій з перерахування грошових коштів з рахунків вкладників та клієнтів банку, сума яких перевищувала гарантовані державою 200 тисяч гривень, на рахунки фізичних осіб, відкритих в банку протягом 2015 року, а також дострокове припинення депозитних договорів фізичних осіб розтратили грошові кошти Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 191, частиною 2 статті 205, частинами 2, 3 статті 209, частиною 1 статті 191, статтею 356, частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України. Зі змісту постанови прокуратури про закриття кримінальної справи вбачається, що вартість продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" прав вимоги за зобов`язаннями за кредитними договорами перевищує ринкову вартість прав вимоги за зобов`язаннями за кредитними договорами, у зв`язку з чим, шкоду Публічному акціонерному товариству "Радикал Банк" укладенням договорів про відступлення права вимоги від 09.07.2015 не спричинено. Проте, з вказаного висновку прокуратури неможливо встановити вартість продажу банком Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" прав вимог саме за 53 кредитними договорами, які є предметом даного господарського спору, а також їх ринкову вартість на час реалізації, що в подальшому є визначальним для визнання договору відступлення прав вимог недійсним згідно із пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" чи відсутність такої підстави; 
- згідно із постановою про закриття кримінальної справи, підставою для закриття кримінального провадження послужив висновок судово-економічної експертизи від 04.10.2018 №19/13-2/272-СЕ/17. Однак, вказаний висновок, відповідно до вимог статті 80 Господарського процесуального кодексу України, до суду першої інстанції учасниками судового процесу не був наданий;
- ОСОБА_3 не скористалась своїм процесуальним правом та не звернулась до Господарського суду Київської області з клопотанням про витребування висновку судово-економічної експертизи від 04.10.2018 №19/13-2/272-СЕ/17;
- всупереч вимогам частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, ОСОБА_3 не надала суду апеляційної інстанції належні докази неможливості подання до суду першої інстанції клопотання про витребування висновку судово-економічної експертизи від 04.10.2018 №19/13-2/272-СЕ/17 та при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції клопотань про витребування вказаного висновку не заявлялось. Крім того, судом апеляційної інстанції відмовлено у приєднанні копії висновку судово-економічної експертизи, як неналежного доказу. Отже, всупереч положенням статей 80, 81 Господарського процесуального кодексу України апелянтом не дотриманий порядок витребування та подачі доказів;
- ненадання судом першої інстанції оцінки постанові про закриття кримінального провадження ніяким чином не вплинуло на прийняте рішення;
- доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс" про скасування адміністративним судом, у межах справи №826/24203/15, постанови №452/БТ від 09.07.2015, яка свідчить про те, що Публічне акціонерне товариство "Радикал Банк" не є банком, віднесеним до категорії неплатоспроможних, відхилено, виходячи з вимог частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України та того, що вказані обставини не розглядались в суді першої інстанції.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 у даній справі, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Верховного Суду від 30.12.2020 відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження в частині касаційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у справі № 911/3474/17. Відкрито касаційне провадження в частині касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 у справі  № 911/3474/17.
Підставою касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 зазначила пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме не врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 17.10.2018 у справі № 916/2024/17, від 18.04.2019 у справі № 914/819/18, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.
Крім того, ОСОБА_3 зазначає у касаційній скарзі, що її не було повідомлено судом першої інстанції про розгляд даної справи. 
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" подали відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
4. Позиція Верховного Суду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).
Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 17.10.2018 у справі № 916/2024/17, від 18.04.2019 у справі № 914/819/18, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 4 статті 272 Господарського процесуального кодексу України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Як вбачається із матеріалів справи, постанова суду апеляційної інстанції від 19.10.2020 була прийнята за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 відповідно до вимог статті 272 Господарського процесуального кодексу України, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що єдиним нерозглянутим доводом апеляційної скарги ОСОБА_3 є неврахування судом першої інстанції постанови Прокуратури міста Києва від 01.08.2019 про закриття кримінального провадження №12013110000000134, в якій міститься посилання на судово-економічну експертизу від 04.10.2018 №19/13-2/272-СЕ/17.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , в межах  доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, залишив рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При прийнятті постанови судом апеляційної інстанції застосовано положення статей 80, 81, 86, 120, 242, 269 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діє з 15.12.2017).
Під час розгляду по суті доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статей 80, 81, 86, 120, 242, 269 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діє з 15.12.2017). 
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті     1 частини     2 статті     287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не     отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на те, що її не було повідомлено судом першої інстанції про розгляд даної справи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, оскільки: - пунктом 3 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; - звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не обґрунтовувала свою апеляційну скаргу тим, що її не було повідомлено судом першої інстанції про розгляд даної справи.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_3 в касаційній скарзі просить прийняти нове рішення про відмову у позові. Водночас, рішенням суду першої інстанції у даній справі, залишеним без змін постановами суду апеляційної інстанції, відмовлено у позові.
Щодо решти доводів, викладених ОСОБА_3 у касаційній скарзі, Верховний Суд звертає увагу, що умовою для застосування положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підтвердилися.
При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, №    115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті     1 частини     2 статті     287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не    отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту     5 частини     1 статті     296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/3474/17 за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020.
6. Судові витрати
У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).  

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 911/3474/17 за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Н. М. Губенко

Судді                                                                                                        О. А. Кролевець  

                                                                                                                 В. І. Студенець