ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року	Львів	Справа № 500/1263/20 пров. № А/857/15276/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Хітрень О.Ю.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року (прийняте у місті Тернополі суддею Подлісною І.М.; складене у повному обсязі 03 листопада 2020 року) в адміністративній справі № 500/1263/20 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                   В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ в Тернопільській області) щодо не зарахування йому до трудового (страхового) стажу періодів проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017, а також не проведення перерахунку пенсії з урахуванням періодів проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати йому до трудового (страхового) стажу періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити перерахунок його пенсії з урахуванням трудового (страхового) стажу за періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017;
- зобов`язати Пенсійний фонд України здійснити виплату пенсії з урахуванням трудового (страхового) стажу за періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017 з урахуванням виплачених сум; 
- стягнути з Пенсійного фонду України та ГУ ПФУ в Тернопільській області по 420 грн 40 коп судового збору та по 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він отримує пенсію за віком в Королівстві Іспанія з 07.06.2017 відповідно до Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян (далі також - Угода), з урахуванням страхового (трудового) стажу набутого на території України, переказ якої здійснюється Пенсійним фондом до Королівства Іспанія.
21.06.2019 він звертався із заявою до Пенсійного фонду України з проханням повідомити - чи зараховано йому до страхового стажу період проходження військової служби у лавах Збройних Сил СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та період роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві Воронезької області.
Листом Пенсійного фонду України від 25.07.2019 № 17277/Я-11 його повідомлено про те, що вказані періоди не зараховано до його страхового (трудового стажу), оскільки Угодою не передбачено зарахування стажу, набутого на території третьої держави.
Вважає дії відповідача щодо неврахування цих періодів до його страхового стажу протиправними, оскільки такі підтверджені записами у військовому квитку та трудовій книжці, а посилання відповідача на те, що стаж його роботи, набутий ним на території СРСР не є стажем, набутим на території України, є безпідставними. 

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а висновки суду суперечать матеріалам справи. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. З покликанням на норми Угоди вказує, що на працівника поширюється дія законодавства Сторін, а трудовий чи страховий стаж повинен зараховуватись згідно із законодавством кожної із Договірних Сторін, при тому, що чинним на цей час і на період війської служби та роботи спірні періоди підлягали зарахуванню до загального трудового стажу, при тому, що такі підтверджені записами у військовому квитку та трудовій книжці. Також безпідставними є покликання суду першої інстанції на те, що положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 суперечать нормам законодавства України про пенсійне забезпечення та положенням Угоди, що було підставою для висновків про те, що спірний стаж набутий на території Російської Федерації, хоча цей стаж був набутий на території СРСР як єдиної країни, до складу якої входили як УРСР, так і РРФСР.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

27.03.1998 набула чинності Угода між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян, яка ратифікована Законом № 741/97-ВР від 17.12.97 (далі - Угода), відповідно до статті 5 якої кожна з Договірних Сторін виплачуватиме заінтересованим особам, які проживають на території іншої Договірної Сторони, передбачену допомогу відповідно до свого законодавства, якщо цією Угодою не передбачено інше.
Працівник, який постійно або тимчасово підпадав під дію законодавства тієї чи іншої Договірної Сторони, матиме право на допомогу, яка регулюється цією главою на таких умовах, зокрема: 
1. Компетентні органи кожної Договірної Сторони визначають право на допомогу та обчислюють її, враховуючи тільки трудовий чи страховий стаж, який був набутий під час поширення на працівника дії законодавства цієї Сторони; 
2. Так само Компетентні органи кожної Договірної Сторони визначають право на допомогу, додаючи до свого трудового чи страхового стажу трудовий чи страховий стаж, набутий згідно із законодавством іншої Договірної Сторони (стаття 10 Угоди). 

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію за віком в Королівстві Іспанія з 07.06.2017, відповідно до Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення з урахуванням страхового (трудового) стажу, набутого на території України, переказ якої здійснюється Пенсійним фондом України до Королівства Іспанія.

21.06.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Пенсійного фонду України з проханням повідомити - чи зараховано йому до страхового стажу період проходження військової служби у лавах Збройних Сил СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві Воронезької області.

Пенсійний фонд України листом від 25.07.2019 № 17277/Я-11 повідомив ОСОБА_1 , що йому призначено пенсію за віком відповідно до Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення, з урахуванням страхового (трудового) стажу, набутого на території України, який становить 21 рік 07 місяців і 16 днів. Також надано копію протоколу про призначення пенсії та розрахунку стажу, із яких видно, що періоди проходження військової служби у лавах Збройних Сил СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві Воронезької області не зараховано Пенсійним фондом України до його страхового (трудового) стажу.

З метою досудового врегулювання спору 28.01.2020 ОСОБА_2 , представник позивача, звернувся із заявою про зобов`язання Пенсійного фонду України зарахувати позивачу періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві Воронезької області до страхового стажу, набутого на території України, та здійснити переказ різниці пенсії з урахуванням вказаних періодів і виплачених раніше сум до Королівства Іспанія.
Проте відповідь на цю заяву представником позивача не була отримана з невідомих причин.

11.03.2020 ОСОБА_2 , представник позивача, звертався зі скаргою на бездіяльність Пенсійного фонду України до Міністерства соціальної політики України.

У листі від 06.04.2020 № 9053-9078/Я-03/5-2800/20 Пенсійний фонд України зазначив, що відповідно до Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян та пенсійного законодавства України ОСОБА_1 з 07.06.2017 призначено пенсію за віком з урахуванням страхового стажу, набутого на території України.
Також повідомлено, що пунктом 1 статті 10 Угоди передбачено, що компетентні органи кожної договірної Сторони визначають право на допомогу та обчислюють її, враховуючи тільки трудовий чи страховий стаж, який був набутий під час поширення на працівника дії законодавства цієї Сторони. У зв`язку з цим, для зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії періоду роботи та військової служби на території Російської Федерації немає законних підстав.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не зарахування йому до трудового (страхового) стажу періодів проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки до стажу роботи не можуть бути враховані періоди роботи позивача, набуті не на території України, та період проходження строкової військової служби за її межами.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

За вимогами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За визначенням, даним у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно із частинами другою, четвертою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до частини першої та другої статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Верховна Рада України постановою від 12 вересня 1991 року № 1545-XII встановила, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Також, відповідності до статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Зі змісту цих норм видно, що пенсійні органи України при визначення права на пенсію та її обчисленні повинні враховувати також трудовий (страховий) стаж, набутий на території колишнього СРСР, з урахуванням також чинного на той час законодавства.
А, з урахуванням того, що незалежність України було відновлено 24 серпня 1991 року, а на час спірних періодів стажу позивача Україна перебувала в складі СРСР, немає підстав вважати, що спірний стаж був набутий поза межами України.

Частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби (пункт «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Також, відповідно до пункту 108 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року № 590, (яке було чинним на час роботи на проходження військової служби позивачем у спірні періоди), до загального стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується всяка робота в якості робітника або службовця, незалежно від характеру і тривалості перерв.
Підпунктом «к» пункту 109 цього Положення визначено, що крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також служба в складі Збройних Сил СРСР. 

Враховуючи зазначене, а таке, що проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві підтверджується відповідно записами у військовому квитку та трудовій книжці, такі періоди підлягають зарахуванню до трудового (стахового) стажу позивача для призначення (перерахунку) пенсії, при тому, що відповідно до частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказане дає підстави вважати, що пенсійний орган безпідставно відмовив позивачу в зарахуванні вказаних періодів до його трудового (страхового) стажу, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. 

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частин третьої, четвертої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України видно, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI ).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI ).

Суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява № 66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Так, в матеріалах справи є копія договору № 08/05/20 від 08 травня 2020 року про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Костишиним В.М. та ОСОБА_1 , за яким адвокат взяв на себе зобов`язання надання правової допомоги, а клієнт - сплатити адвокату гонорар в сумі 10 000 грн за надані послуги (а.с. 28).
Відповідно до копії акта прийому-передачі грошових коштів згідно цього договору клієнт перерахував адвокату грошові кошти в сумі 10 000 грн, на підтвердження чого надано копії квитанцій «Приватбанку» про перерахунок грошей (а.с. 29, 30). 

При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Крім того, суд повинен керуватися також критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Так, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову, значення справи для позивача у порівнянні з розміром судових витрат, які він просить стягнути з відповідача та те що позов задоволено частково, колегія суддів вважає, що справедливою та співмірною сумою, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу є 6000,00 грн. 

Такий висновок повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, у розмірі по 3000 грн з кожного.

Як видно з наявної у матеріалах справи копії квитанції, позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн та за подання апеляційної скарги 1261,20 грн. Враховуючи наведене, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 2102 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, тобто по 1051 грн з кожного.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                             П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 500/1263/20 скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до трудового (страхового) стажу періодів проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07.06.2017, а також не проведення перерахунку пенсії з врахуванням періодів проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07 червня 2017 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового (страхового) стажу періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07 червня 2017 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок пенсії з урахуванням трудового (страхового) стажу за періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07 червня 2017 року.
Зобов`язати Пенсійний фонд України здійснити виплату пенсії з урахуванням трудового (страхового) стажу за періоди проходження військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.05.1971 по 30.05.1974 та роботи з 08.08.1980 по 25.01.1984 в Острогозькому районному споживчому товаристві, з 07 червня 2017 року, з урахуванням виплачених сум.
Стягнути з Пенсійного фонду України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, код ЄДРПОУ/РНОКПП 00035323) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн 00 коп. судового збору та 3000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, м. Тернопіль, Майдан Волі, 3, код ЄДРПОУ 14035769)  на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн 00 коп. судового збору та 3000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 23 лютого 2021 року, у зв`язку із перебуванням судді Гуляка В.В. на лікарняному.