ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2021 р. 	Справа № 480/3592/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, по справі № 480/3592/20
за позовом         ОСОБА_1  
до       Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області                
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - ГУ ПФУ в Сумській області, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати заборгованості зі сплати пенсії за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 у розмірі 17009,90 грн.; 
- зобов`язати відповідача виплатити заборгованість зі сплати пенсії за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 у розмірі 17009,90 грн.; 
- стягнути з відповідача моральну шкоду щодо невиплати пенсії у розмірі 72000,00 грн., встановити судовий контроль за рішенням суду.
Рішенням Сумським окружним адміністративним судом від 09.09.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Сумській області щодо невиплати ОСОБА_1 нараховану пенсію  за період з  29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській області виплатити ОСОБА_1 нараховану пенсію за період з  29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказує, що з`ясувавши обставини по справі, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
В свою чергу, відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на момент вчинення головним управлінням вказаних дій, Порядок № 649 був чинним та підлягав застосуванню. Виділення коштів з державного бюджету для даної бюджетної програми не залежить від територіального органу Пенсійного фонду України. Таким чином, нарахована позивачу сума доплати має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, проведення такої виплати не може бути здійснена за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних призначень. Водночас, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 115 Закону № 1058 та ст. 116 Бюджетного кодексу України, виплата коштів на користь позивача з перевищенням бюджетних призначень на цю мету є порушенням бюджетного законодавства, тому виконання рішення суду в цій частині може бути виконане лише в разі наявності відповідних асигнувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області як отримувач пенсії, яка йому призначена відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
З 29.01.2019 на підставі рішення суду від 06.05.2019 по справі № 480/1169/19 яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме визнано протиправними дії Роменського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду безпосередньої участі в антитерористичній операції з 27.03.2015 по 05.08.2015 із розрахунку один місяць служби за три місяці служби, зобов`язано Роменське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області  зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період безпосередньої участі в антитерористичній операції з 27.03.2015 по 05.08.2015 із розрахунку один місяць служби за три місяці служби, визнано протиправним та скасовано рішення Роменського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 10.01.2019 № 3 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язано Роменське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 02.01.2019 № 3 з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Після виконання рішення суду, а саме: повторного розгляду заяви та призначення пенсії позивача, відповідачем самостійно нараховано позивачу пенсію за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн., але не перераховано кошти позивачу, що не заперечується сторонами по справі.
Доплату за період з 17.07.2019 нараховано на поточний рахунок в установі банку у жовтні 2019 разом із пенсією за жовтень.
Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи в частині позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9 КАС України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача виплатити позивачу нараховану пенсію за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн., а тому в цій частині позов є обґрунтованим.
Відмовляючи в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон України №1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, які фактично зводяться до того, що позивач звертається в порядку виконання судового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частинами 2, 4, 7 статті 13 цього Закону передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
Апеляційним розглядом встановлено, що у справі № 480/1169/19 предметом розгляду була правомірність прийнятого рішення пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії позивачу, а судом взагалі не розглядалося питання нарахування та виплати позивачу суми пенсій, яку позивачу нараховано, також в межах справи № 480/1169/19 не було зобов`язано відповідача здійснити нарахування чи виплату пенсії за будь-які періоди, оскільки пенсія взагалі не була нарахована.
Отже судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач має право на подання окремого позову в межах тих вимог, які заявлені при розгляді даної справи, правомірність невиплати коштів позивачу не була предметом розгляду справи № 480/1169/19.
Зважаючи на те, що на даний час виплату нарахованої, але невиплаченої пенсії за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн., відповідачем не здійснено, що не заперечується відповідачем, право позивача на отримання такої пенсії є порушеним, а вимоги визнаються правомірними.
Згідно ч. 2 ст. 72 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058- IV (далі – Закон №1058- IV) кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. 
Статтею 73 Закону № 1058- IV передбачено, що кошти Пенсійного фонду використовуються на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 58 Закону № 1058-IV  пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити виплату нарахованої відповідачем пенсії за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн.
Крім того, доводи відповідача про те, що нарахована сума пенсії на виконання рішення суду за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 підлягає виплаті у порядку, визначеному відповідно до Постанови №649, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вказаний Порядок регулює процедуру виконання рішення і не впливає на право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав на отримання нарахованої, але не виплаченої пенсії, у той час як такі вимоги в межах справи № 480/1169/19 не заявлялись та судом не розглядались, а посилання на існування Порядку № 649 не спростовує право позивача на отримання таких коштів.
Факт нарахування, але невиплати коштів позивачу в сумі 17009,90 грн. відповідачем визнається, що підтверджується відповіддю  від 23.04.2020, яку надав відповідач позивачу на його звернення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача виплатити позивачу нараховану пенсію за період з 29.01.2019 по 16.07.2019 в сумі 17009,90 грн. 
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, а також доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі № 804/2252/14, від 21.02.2019 р. у справі № 670/499/16-а, від 28.02.2019 р. у справі № 804/7085/16.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.
Доводи наведені у апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції.
За змістом ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають. 
          Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 по справі № 480/3592/20 - залишити без змін. 
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.В. Присяжнюк