П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 567/957/20
Провадження № 22-ц/4815/165/21

Головуючий у Острозькому районному суді
Рівненської області: суддя Назарук В.А.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
29 жовтня 2020 року у м. Острог Рівненської області 
Фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в :
У вересні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 13 червня 2017 року кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 19 травня 2020 року складалась з: 8 957,48 гривень – прострочене тіло кредиту; 3 720,96 гривень – прострочені відсотки. 
З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 12 678,44 гривень за кредитним договором №б/н від 13 червня 2017 року та 2 102 гривні судового збору.
Заочним рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 8 957,48 гривень заборгованості за кредитним договором та 2 102 гривень витрат на сплату судового збору.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалась не його незаконність і необґрунтованість в частині залишених без задоволення позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося, що підписавши анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що відповідно до ст. 634 ЦК України він приєдналася до Умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку та разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Відсутність же підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах не вказує на неукладеність договору, оскільки сама суть такого договору полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду з ними. Стверджувалося, що 18 грудня 2018 року позичальнику відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку "Універсальна Голд" та встановлений початковий кредитний ліміт. Також того дня було належним чином ознайомлено відповідача з умовами кредитування, що підтверджується його особистим підписом на паспорті споживчого кредиту. Тобто при укладенні кредитного договору були досягнуті усі його істотні умови. Позичальник, отримавши картку, здійснив дії щодо її активації та отримував кредитні кошти за власною ініціативою. Погашаючи заборгованість, відповідач фактично визнав факт отримання нею кредитних коштів. Доказом користування кредитними коштами також є й виписка по рахунку, яка має статус первинного документу та в якій відображені всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання. Незважаючи на те, що правосуддя має здійснюватись виключно на засадах змагальності сторін та об`єктивності і неупередженості суду, місцевий суд, не маючи у справі обґрунтованих заперечень відповідача, замість останнього навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку. Тобто фактично виступив адвокатом відповідача. На думку заявника, правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, не стосується даних правовідносин, оскільки прийнятий у справі з іншими обставинами, де, зокрема, відповідачем заперечувалися такі умови договору, як погоджені між сторонами у належний спосіб. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду, посилалось на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.
З викладених підстав просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем подано не було. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Матеріалами справи з`ясовано, що 13 червня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій, в т.ч. зазначено, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованих в рекламному буклеті, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 13 червня 2017 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, тому станом на 19 травня 2020 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 12 678,44 гривень, з яких: 8 957,48 гривень – прострочене тіло кредиту; 3 720,96 гривень – прострочені відсотки. 
На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідки про видані картки та зміну умов кредитування, виписку по рахунку та паспорт споживчого кредиту.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.
Анкета-заява від 13 червня 2017 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних ОСОБА_1 , не містить жодної інформації щодо умов кредитування.
Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відтак й відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.
Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в стягненні грошових коштів, які були нараховані ним на підставі непогоджених між сторонами умов кредитного договору. 
Тому вірним є використання при вирішенні спірних відносин висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегією суддів не беруться до уваги і відхиляються твердження про необхідність врахування інших висновків касаційного суду, оскільки виниклий спір тотожний тому, що в справі №342/180/17, а при вирішенні цих правовідносин повинна враховуватись саме остання правова позиція Великої Палати, висновки якої мають вищу юридичну силу порівняно із позиціями Верховного Суду.
При цьому доцільність застосування даних висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18. 
Не може бути прийнятий до уваги при вирішенні спірних відносин доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту, позаяк фактично цей документ становить собою інформацію, яка надається споживачу до укладення кредитного договору, а тому є очевидним, що цей доказ не підтверджує обставини погодження між сторонами умов кредитного договору. 
Поготів, відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту 18 грудня 2018 року, тобто на півтора року пізніше, аніж виникли кредитні права і обов`язки, що додатково вказує на відсутність юридичної сили цього документу як складової правовідносин.
Паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною до 02 січня 2019 року. Зі змісту цього паспорту йдеться, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрем, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
У третьому розділі Паспорту визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці до 75000 гривень, однак відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці.
У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                          С.В. Хилевич
Судді:                                                                                        С.О. Гордійчук
                                                                       Н.М. Ковальчук