Ухвала
Іменем України
 
01 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/16588/18
провадження № 61-1158ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірини Євгенівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області (далі - Державний реєстратор) Лєйман І. Є. (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297, від 22 вересня 2017 року, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . 
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 06 вересня 2007 року між ним і Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правексбанк» (далі - ПАТ «КБ «Правексбанк»)  було укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за яким банк зобов`язався надати йому кредит в розмірі 2 525 000 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним і ПАТ «КБ «Правексбанк» 13 вересня 2007 року було укладено договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно з яким він передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . 31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором  від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_2 та за договором від 06 червня 2017 року відступило ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки. 20 вересня 2017 року Державним реєстратором Лєйман І. Є. на підставі рішення за індексним номером 37223297 від 22 вересня 2017 року здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . Договір відступлення права вимоги від 02 червня 2017 року № 02/06/17, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», містить безумовні ознаки договору факторингу, водночас ОСОБА_2 не є банком чи фінансовою установою, тому не мав права укладати правочин, який має ознаки факторингу. Державний реєстратор Лєйман І. Є. здійснила реєстрацію права власності в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 без наявності необхідних документів, а саме: вимоги про усунення порушень, доказів факту завершення 30-денного строку на усунення порушень та сплату кредиту, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості. Крім того, реєстрація права власності на нерухоме майно була здійснена без його оцінки.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора Лєйман І. Є. (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297 від 22 вересня 2017 року, згідно з яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що фізична особа, в будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. З укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги. Отже, на підставі договору відступлення права вимоги від 06 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. за реєстровим № 1641, ОСОБА_2 не перейшло право вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р, а відтак і не перейшло право вимоги за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року № 416-026/07Р, яким було забезпечено виконання основного зобов`язання. Таким чином, у ОСОБА_2 відсутнє і право реєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, викладеного в зазначеному договорі іпотеки.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що дійшовши висновку про невідповідність укладеного 02 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд залишив поза увагою статтю 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину і згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказаний договір про відступлення прав вимоги не є нікчемним, оскільки на рівні норм ЦК України або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги фізичній особі за кредитним договором. Отже, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України такий договір є оспорюваним правочином. Крім того, місцевий суд не врахував, що законом і договором іпотеки прямо визначена необхідність при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення його вартості на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Однак доказів про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки суду не було надано. Непроведення такої оцінки призвело до порушення прав позивача, передбачених пунктами 3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки та законом, щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що свідчить про неправомірність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно і наявність підстав для задоволення позову.
 
22 січня 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 надав Державному реєстратору всі необхідні документи для реєстрації права власності на іпотечне майно. Суди помилково застосували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, оскільки обставини, встановлені судами у вказаній справі, не є подібними обставинам, встановленим в цій справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали цієї справи не містять відомостей про наявність судових рішень про визнання недійним договору відступлення права вимоги від 02 червня 2017 року № 02/06/17. Висновок про те, що договір про відступлення права вимоги на користь фізичної особи є оспорюваним (а не нікчемним) правочином викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц. Враховуючи наведене, при відсутності позовних вимог про визнання недійними договорів про відступлення прав вимоги, місцевий суд вийшов за межі позовних вимог та дав характеристику договорам про відступлення прав вимоги, не встановивши недійсність цих договорів.
 
Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16, про те, що вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни, а також - в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, в якій, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про визнання недійсним правочину про відступлення прав вимоги на користь фізичної особи за кредитним договором, Велика Палата зазначила, що такий правочин є оспорюваним, а тому правильно визнаний судом першої інстанції недійсним.
 
Правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 та застосовані судом апеляційної інстанції, узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, на які посилається заявник. Правові висновки, викладені в іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, про неврахування яких також зазначає заявник, були застосовані апеляційним судом, що відображено в тексті оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав про неврахування в цьому рішенні висновків Верховного Суду та усунув ці недоліки, шляхом викладення мотивувальної частини рішення місцевого суду в редакції ухваленої постанови, в якій зазначені заявником правові висновки були застосовані.
 
За змістом вищенаведеної частини другої статті 389 ЦПК підставою касаційного перегляду рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду за пунктом 1 цієї статті є випадок, якщо суд апеляційної інстанції (а не місцевий суд) в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Крім того, апеляційний суд не застосовував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, тому доводи про неправильне їх застосування цим судом не заслуговують на увагу.
 
Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у пункті 3.2.2 договору іпотеки від 13 вересня 2007 року № 416-026/07Р сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором. Зокрема, у пунктах 3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів.
 
Отже, і законом, і договором прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмета іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
 
Погоджуючись з висновком місцевого суду про часткове задоволення позову, апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, предметом позову в якій було скасування реєстрації права власності на іпотечне майно, і позов обґрунтовувався, в тому числі, відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. У вказаній справі Велика Палата зазначила про обґрунтованість висновків суду щодо відсутності у матеріалах справи відомостей про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, а тому суд правильно встановив порушення умов договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі №  917/2101/17, в якій, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд послався на помилковість висновків апеляційного суду про те, що обставини щодо оцінки іпотечного майна не входять до предмета доказування при оскарженні реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
 
Касаційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не містить доводів про неврахування чи неправильне застосування правових висновків Верховного Суду в цій частині.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про зупинення виконання (дії) рішення Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року. 
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірини Євгенівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко