УХВАЛА

11 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 400/606/20
адміністративне провадження № К/9901/31535/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Мартинюк Н.М.,
суддів – Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №400/606/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації.

Миколаївський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 14 травня 2020 року позов задовольнив частково:

- визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2 лютого 2016 року до 6 липня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язав військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі: 16 405,07 грн за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2 лютого 2016 року до 6 липня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 20 жовтня 2020 року скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову, а саме:

- визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2 лютого 2016 року до 6 липня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язав військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі: 16 405,07 грн за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2 лютого 2016 року до 6 липня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язав військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 6 липня 2018 року до 20 жовтня 2020 року у розмірі: 6 507, 34 грн (шість тисяч п`ятсот сім гривень 34 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги частково, керувався приписами частини першої статті 117 КЗпП України, якими встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, виходячи з того, що на час звільнення позивача, останньому не здійснено виплату усіх належних працівникові сум при звільненні та не проведено остаточного розрахунку з ним, стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Водночас, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

У своїй касаційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №400/606/20 і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Верховний Суд ухвалою від 9 грудня 2020 року залишив касаційну скаргу без руху, встановивши скаржнику строк у десять днів з моменту отримання копії вказаної ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду: 1) клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, де вказати підстави пропуску з наданням відповідних доказів їх поважності; 2) документа про сплату судового збору.

На виконання цієї ухвали та в межах наданого строку, військова частина НОМЕР_1  подала до Суду платіжне доручення №1902 від 15 грудня 2020 року на суму: 3 363,20 грн та клопотання про поновлення строку касаційного оскарження разом із доказами, з яких вбачається дата отримання скаржником рішення суду апеляційної інстанції. 

З огляду на зазначене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку касаційного оскарження.

Водночас, на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 12 січня 2021 року, військова частина НОМЕР_1 надала до суду докази процесуального правонаступництва, які дають їй право звертатись із касаційною скаргою у справі №400/606/20. 

Ознайомившись із доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас, за пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не оскаржуються у касаційному порядку судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа №400/606/20 була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності  обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З урахуванням зазначеного, скаржник вказує, що справа №400/606/20 становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для військової частини НОМЕР_1 , з огляду на велику кількість аналогічних справ, які на сьогодні перебувають на розгляді в судах України та враховуючи, що на сьогодні зареєстровано близько 370 тисяч осіб зі статусом учасника бойових дій, які в подальшому можуть звернутись за захистом свої прав у подібних правовідносинах, чим, в свою чергу, поставити під загрозу здійснення видатків за кошторисними призначеннями.  

Проте, таке обґрунтування не є достатнім у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки  сама лише вказівка на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу або становить значний суспільний інтерес, без належного обґрунтування та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою для відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

До того ж, Верховний Суд ураховує, що питання обов`язку роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17. Приймаючи постанову від 26 лютого 2020 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відтак, Верховний Суд вже висловлював свою позицію щодо обов`язку роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та застосування, у випадку невиконання ним такого обов`язку, до нього правових наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.
 
З цих підстав, Суд також відхиляє доводи скаржника про фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики. 

Водночас, колегія суду звертає увагу, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.

Отже, скаржник у касаційній скарзі належним чином не обґрунтував підстав, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, за яких оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає перегляду в касаційному порядку.

Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі “Азюковська проти України” (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати поважними підстави пропуску строку військовою частиною НОМЕР_1 на касаційне оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №400/606/20.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №400/606/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук 
Ж.М.          Мельник-Томенко, 
Судді Верховного Суду